Tiráž

Martin Walker

Přeplněný hrob

Bruno, Chef de police, a tajemství francouzského venkova

Copyright © 2011 by Walker and Watson Ltd.

Translation © Jan Klíma, 2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické).

Z anglického originálu The Crowded Grave: A Mystery of the French Countryside přeložil Jan Klíma.

Odpovědná redaktorka Klára Soukupová.

Obálka, sazba, grafická úprava a konverze do elektronické verze Tomáš Schwarzbacher Zeman.

Vydalo v roce 2015 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz.

(pdf – 767. publikace, 191. elektronická;

mobi – 768. publikace, 192. elektronická;

epub – 769. publikace, 193. elektronická)

ISBN 978-80-7363-714-9 (pdf)

ISBN 978-80-7363-715-6 (mobi)

ISBN 978-80-7363-716-3 (epub)

Mapa

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Poděkování

Prolog

Zcela výjimečně měl u sebe velitel městské policie v malém francouzském městečku St Denis zbraň. To ráno vyndal Benoît Courrèges, všem známý spíše jako Bruno, úředně přidělenou zbraň ze sejfu na radnici, kde ležela celý rok s výjimkou každoroční kontrolní střelby na velitelství policie v Périgueux. Pečlivě postarší MAB 9mm vyčistil, naolejoval a uložil do koženého pouzdra, které nablýskal hned za rozednění spolu s opaskem a ramenním popruhem, které téměř nikdy nenosil. Uniforma mírně chemicky zapáchala, protože si ji ráno cestou na radnici vyzvedl z čistírny. Vlasy měl čerstvě ostříhané, byl nezvykle pečlivě oholen a boty měl vyleštěné tak dokonale, jak je dokáží naleštit jen bývalí vojáci.

Vedle něj, před ozdobně štukovaným průčelím četnické stanice v St Denis, stál seržant Jules se vzorně seřazeným zbytkem malé četnické posádky. Také ti měli na sobě slavnostní uniformy a jen dobrý pozorovatel by našel rozdíl mezi jejich uniformami zaměstnanců francouzského státu a Brunovou, zaměstnance města St Denis. Na ploché střeše stanice, vedle rádiové antény, vlála francouzská vlajka na půl žerdi a nade dveřmi byla deska s obrazem planoucího granátu, který je symbolem četnictva od jeho založení v roce 1791. Po kapitánovi Durocovi, oficiálním veliteli místních četníků, nebylo nikde ani stopy. Oznámil, že je nemocný, aby se vyhnul porušení úředního příkazu, že francouzská policie a četníci nemají formálně držet smutek za smrt generála Nerina. Ale tady v St Denis stejně jako na ostatních policejních a četnických stanicích po celé Francii se řadoví policisté – stejně jako mnozí důstojníci – rozhodli vzdát čest jeho památce. Předchozího večera se Bruno při skleničce vína dohodl s Julesem, že přečte krátké prohlášení a vykoná přehlídku mužstva. Jako zaměstnanec radnice tím Bruno riskoval méně než seržant, že dostane důtku, nebo že bude dokonce degradován. Jules by riskoval i svůj důchod.

Bruno ověřil, že nastal správný čas a slavnostním krokem předstoupil před nastoupené četníky, aby je oslovil. Všiml si, že tak jako on mají všichni na pravé paži černou smuteční pásku na rukávu. Malý hlouček místních obyvatel stál tiše opodál a pozoroval ceremoniál. Bruno kývl na malého chlapce v šedé košili a s černou kravatou, který stál stranou, v ruce polnici.

„Vážení kolegové,“ začal Bruno. „Sešli jsme se tady, abychom vzpomenuli na smrt generála četnictva Jeana Sergea Nerina. Byl zavražděn v Dammarie-sur-Lys v okrese Seine et Marne, když odhalil teroristickou buňku. Je to první francouzský policista, kterého zavraždila Euskadi Ta Askatasuna neboli ETA, organizace baskických teroristů, která už zabila přes osm set lidí ve Španělsku. Smrt během aktivní služby je odjakživa riziko naší profese, ale vražda z rukou teroristů je něco jiného. Navzdory úřednímu zákazu jsme se spolu s našimi kolegy v celé Francii rozhodli, že budeme držet minutu ticha na paměť našeho padlého druha, generála Nerina.“

Odmlčel se a pak mocným přehlídkovým hlasem zavelel: „A mon commandement.“

Řada četníků se napřímila připravena na další povel.

„Escadron, garde à vous.“

Četníci se postavili do pozoru a Bruno zdvihl pravou ruku k čepici, signál domluvený s Jeanem-Michelem. Chlapec přiložil polnici ke rtům a zahrál první vtíravé tóny melodie Sonnerie aux Morts, kterou Garde Républicaine hraje svým padlým. Když poslední tři tóny dozněly, Bruno začal v hlavě odpočítávat minutu ticha, která se zdála delší a delší, jak mu salutující ruka připadala stále těžší a jak bylo náročnější zabránit tomu, aby se roztřásla. Nakonec minuta uplynula a Bruno přehlídku ukončil.

Seržant Jules byl první, kdo k němu přišel a stiskl mu ruku, pak to postupně udělal každý z četníků a četnic, než se vrátili na stanici. Bruno pak došel k Jeanu-Michelovi, poděkoval mu a vydal se po Rue de Paris do své pracovny na radnici a k trezoru, aby do něj pistoli opět na rok uzamkl. Přešel přes hlavní náměstí a zamířil k úzkým oplechovaným dveřím zadního vchodu radnice. Dával přednost cestě po starobylých kamenných schodech před vchodem pro veřejnost s výtahem. Nahoře uviděl starostu, jak si nacpává dýmku a čeká na něj.

„Díky, že jste se tam objevil,“ řekl Bruno. „Zahlédl jsem vás mezi lidmi.“

„Díky, že jste to zorganizoval, Bruno. A ta trubka – to bylo dojemné. Bude to smutný den pro Francii, až nedokáže uctít své padlé... Takže kapitán Duroc se opět vyvlékl z nepříjemné situace.“

„Já se naštěstí musím zodpovídat jen vám, nikoliv francouzské vládě.“

Starosta se usmál: „To jste řekl moc pěkně, Bruno. Kéž by to byla pravda.“

Kapitola 1

Bylo typické jarní ráno. Vycházející slunce vyhánělo mlhy ze zalesněných údolí, která ukrývala potoky čile proudící dolů k řece Vézère. Kapičky rosy zářily na poupatech, jež se jakoby přes noc vyrojila na holých větvích. Vzduch začal vonět jinak, byl svěží a plný naděje a oživoval ho tucet různých ptačích melodií. Baset Gigi už sice absolvoval pravidelnou ranní procházku lesem, ale stejně byl těmi novými vůněmi vzrušený, takže vystrčil čumák otevřeným okénkem malé policejní dodávky, která sjížděla prudkou a kroutící se cestou od domu jeho pána. Bruno za volantem si prozpěvoval napůl zapomenutou písničku o jaru v Paříži a při tom letmo přemýšlel o povinnostech, které na něj čekaly. Když vyjel z poslední zatáčky, musel dupnout na brzdu.

To bylo poprvé, co byla nepříliš frekventovaná silnice před ním plná aut a traktorů. Motory běžely a řidiči vystrkovali hlavy z oken. Někteří vystoupili z vozů a dívali se směrem k St Denis, kam silnice vedla. Pár řidičů vyřizovalo neodkladné telefonáty. Někde vepředu se ozvalo zahoukání klaksonu, k němuž se ochotně přidaly další. Bruno přehlížel scénu a jeho vlastní mobil se rozdrnčel. Podíval se na displej, byl to Pierre, soused, který bydlel o kus výš po silnici. Ignoroval volání, přesvědčen, že Pierre si chce jen stěžovat na zácpu na silnici. Zřejmě se tam dole musela stát nějaká nehoda.

Bruno potlačil myšlenku, že by tohle zdržení odpadlo, kdyby přespal u Pamely, Angličanky, s níž měl od podzimu poměr. Odvolala pozvání na večeři a společně strávenou noc s odůvodněním, že se jí podařilo konečně sehnat maréchala, kočovného podkováře, který brzy ráno překová její koně. Na Brunův vkus překládala Pamela jejich schůzky až příliš často: vlastně mu nebylo jasné, zda to dělá, protože její city k němu ochladly, nebo se prostě bojí, že by jejich vztah začal být příliš vážný. Takže se mají sejít dnes večer, připomenul si, ale sám tomu moc nevěřil. Zaparkoval dodávku a vydal se zjistit, co se děje. Nejlepší vyhlídku na zácpu měl Alain, který choval krávy nahoře u silnice do Les Eyzies.

„Husy! Silnice je plná hus a kachen,“ hlásil dolů Brunovi z vysokého sedátka traktoru. „Jsou tady všude kolem.“

Bruno zaslechl kejhání hus odpovídajících na houkání klaksonů a vyšplhal nahoru na traktor, aby se podíval, jak situace vepředu vypadá. Fronta vozidel se táhla až na obzor. Mezi uvízlými vozy se promenádovaly tucty, možná stovky kachen a hus. Vycházely z lesa vedle silnice a mířily přes silnici k rybníku, který po jarních deštích zalil louku.

„Musely utéct z farmy Louise Villattea, co je tady za tímhle lesem,“ řekl Alain. „Asi mu na plot spadl strom a udělal v něm díru, kudy utekly. Má tam přes tři tisíce ptáků. Teď jich má o pár míň, protože nějaké už přejela auta.“

„Máš na něj telefon?“ zeptal se Bruno. Alain přikývl. „Zavolej mu a zeptej se, jestli ví, že mu utíkají husy. Pak bys mohl projít lesem a kouknout se, jestli nepotřebuje pomoct tu díru zahradit. Já to zkusím nějak vyřešit tady. Přijdu za vámi později.“

Bruno se vrátil k dodávce, vzal Gigiho a vydal se s ním po silnici provázen zlostnými dotazy řidičů. Jeden z nich, kterého znal, se lítostivě díval na rozbitý reflektor, zatímco zraněná husa ležela bezvládně pod vozem a slabounce kejhala.

„Pierre, ty jsi přece vyrostl na farmě,“ řekl mu Bruno, když spěchal kolem. „Tak nenech tu chudinku trápit.“ Když se ohlédl, uviděl Pierra, jak chytil husu za hlavu a zakroutil jí krkem. Pták divoce zamával křídly a zůstal bezvládně ležet. I když kluk z farmy jako Pierre skončil v účtárně, nezapomněl, co se v mládí naučil.

Když Bruno dorazil k hlavnímu proudu ptáků, kteří se v nepravidelném zástupu hrnuli z lesa, uviděl, že silnice je zablokovaná i z opačné strany. Na okamžik uvažoval, že by použil Gigiho k tomu, aby ptáky zahnal zpátky, ale usoudil, že by se jenom pokusili přejít silnici někde o kus dál. Jelikož je nešlo zastavit, zbývala jediná možnost: jejich přechod urychlit a tím silnici uvolnit. Požádal přední vozidla v obou směrech, aby o něco couvla a umožnila ptákům přecházet k rybníku v širším zástupu. Někteří řidiči se s ním začali přít, ale upozornil je, že čím dříve se mu podaří zastavit útěk všech těch opeřenců, tím dříve bude silnice volná. Nechal je reptat a spěchal i s Gigim proti proudu hus a kachen, které se dál kolébavě loudaly od Villatteovy farmy. Bruno pobaveně uvažoval, zda byli ptáci jen zvědaví, nebo jestli je hnala touha po dobrodružství, podnícená příchodem jara.

Louis s manželkou už u obrovské díry v plotu byli. Nezpůsobil ji žádný spadlý strom ani traktor, který by projel mezi dřevěnými sloupy s králičím pletivem nataženým mezi nimi kolem celé farmy. Místo toho bylo několik sloupů vytaženo ze země a pletivo čistě odstřiženo. Louis se snažil mezeru v plotě zakrýt pomocí prken, starých dveří a kartonových krabic nacpaných pod stařičkým traktorem. Jeho manželka a nejstarší syn tleskali a pes štěkal ve snaze odradit kachny a husy od nápadu následovat své družky na cestě lesem ke svobodě.

Aniž by Gigimu někdo něco řekl, vrhl se vpřed, aby pomáhal zahánět ptáky od plotu a Bruno pomohl Alainovi přivléct pár větví z popadaných stromů a zakrýt tak zbývající mezeru v plotu. Jakmile byla provizorní záplata hotova, Louis je přišel konečně pozdravit. Gigi a Louisův pes si zdvořile očichávali ocasy, usadili se vedle sebe a výhružně sledovali každého ptáka, který se opovážil přiblížit.

„Už se to snažíme zahradit od rozbřesku,“ řekl Louis. „Ale vidíte, jak obrovská ta díra je. Nějaký parchanti si dali pořádnou práci, když odřízli takový kus plotu.“

„A my víme, kdo to byl,“ řekla Sandrine, Louisova manželka. „Koukněte se na tohle,“ podala Brunovi leták ve fólii. „To připíchli na plot, co nestrhli.“

„STOP – krutému zacházení se zvířaty. Bojkotujte foie gras,“ četl Bruno. Pod tím byl neostrý obrázek kachny v úzké kleci. Plastovou trubičku visící shora měla kachna vraženou do zobáku neidentifikovatelným mužem, který natahoval kachní krk. Pod tím stálo: „Contactez PETAFrance.com.“

„Co je to zač ta PETA?“ zeptal se Alain, který si prohlížel leták přes Brunovo rameno.

„People for the Ethical Treatment of Animals,“ vysvětlil Bruno. „Hnutí za etické zacházení se zvířaty. Vzniklo v Americe, nebo možná v Anglii, ale ve Francii začíná být taky populární. V Paříži udělali velký skandál kvůli klecovému chovu kuřat a telat. Teď to vypadá, že rozjeli kampaň proti foie gras.“

„Ale tohle je naše živobytí,“ řekla Sandrine. „A my foie gras nevyrábíme. Jenom husy a kachny chováme.“

„Všimněte si,“ řekl Louis, „že ten plot přestřihli profesionálními nůžkami. To nebyli žádní amatéři.“ Ukazoval Brunovi čistě odříznuté konce drátů. „Pak ten vystřižený kus plotu někam odtáhli a schovali. Poslal jsem druhého kluka, aby se po něm v lese podíval.“

„Nějaký městský parchanti,“ zavrčel Alain. „O životě na venkově nic nevědí a pak tu řádí jako nějaký zkurvený teroristi a přivedou lidi na mizinu.“ Otočil se a odplivnul si. „Najdi, kdo to udělal, Bruno, a my už si to s nimi vyřídíme.“

Bruno ignoroval Alainův vzteklý výbuch. „Všechny ty kachny a husy míří přes silnici k rybníku,“ řekl Louisovi. „Máte nějaký fígl, jak je dostat zpátky?“

„Zazvoním ke krmení. Na to většina přiběhne. A na ty ostatní použiju síť. Tou je obvykle dostáváme dohromady. Pak je naložím do přívěsu a přivezu. Půjdu na to, hned jak to tady opravíme.“

„Čím dřív, tím líp,“ řekl Bruno. „Blokují silnici do města. Kvůli tomu jsem vlastně tady.“

„Pitomí ptáci,“ ulevil si Louis láskyplně. „Mají naprosto perfektní rybník tady,“ mávl rukou za dům, kde už se ptáci, co vzdali pokus proniknout záplatovaným plotem, zase pohupovali na vodě a potápěli se v dobře známém domácím rybníku. „Ale ukažte jim kousek nového placu a ženou se pryč.“

Z lesa se vynořil asi desetiletý kluk a hrdě za sebou táhl kus drátěného plotu.

„Tati, našel jsem to,“ křičel. „Je ho tam ještě víc. Ukážu vám, kde to je.“ Uviděl Bruna, který ho v zimě učil ragby a v létě tenis, a uculil se. „Bonjour, Monsieur Bruno.“ Hodil plot na zem a šel Brunovi potřást rukou.

„Bonjour, Danieli. Neslyšel nebo neviděl jsi něco, když k tomuhle došlo?“

„To ne. Až když nás táta všechny vzbudil, že musíme pomoct zachránit ptáky, aby neutekli.“

„Zaslechl jsem cosi jako kachní káchání, jedno a pak znova, chvíli před tím, než kokrhal kohout,“ řekl Louis. „Takže to muselo být před rozedněním. Vzpomínám si, že mi to bylo divné, protože kachny se obvykle nebudí dřív než slepice.“

„Nemohl to někdo dělat na vábničku, takovou, co používají lovci?“ zeptal se Bruno. „Ten, kdo udělal tu díru v plotě, musel nějakým způsobem kachny vzbudit a přilákat je k otvoru. Museli se postarat, že budou venku dřív, než se vy a vaše rodina vzbudíte.“

„Nějak tak to být muselo,“ ozvala se Sandrine. „Kachny se zdržují kolem farmy a čekají, až je nakrmíme. Ještě nikdy neutekly, i když jednou se nám při bouřce taky kus plotu skácel.“

„Budu už muset jít k silnici a zjistit, jestli je už konečně volná,“ řekl Bruno.

„Ještě než odejdete – co vy o těch lidech z PETA víte?“ zeptala se Sandrine.

„Zatím skoro nic,“ řekl Bruno, „ale zjistím to. Myslím, že jste přišli jen o pár ptáků, co lidi přejeli. Moc jich nebude.“

„Každá kachna má pro nás cenu šesti eur,“ řekla Sandrine. „Nemůžeme si dovolit přijít ani o jednu, kvůli splátkám na hypotéku, co jsme si vzali a kterou splatíme, až všechny ptáky vykrmíme a prodáme. Co když to ty lidi z PETA udělají znova?“

„Já ty parchanty postřílím,“ řekl Louis. „Když budeme muset, budeme tu celou noc na střídačku hlídat.“

„Podle zákona máte právo bránit svoje vlastnictví přiměřenými prostředky,“ řekl Bruno. „Ale lidi interpretují ‚přiměřené prostředky‘ různě. Kdybyste příště něco podezřelého zaznamenali, bude nejlepší, když mi zavoláte. A v žádném případě nepoužívejte pušku nebo něco takového. Nejlíp uděláte, když je vyfotografujete, abychom je mohli identifikovat. Instalujte tu třeba zatím nějaká světla nebo detektor pohybu...“

„Fotografie jim nepomůžou,“ řekl Alain. „I když je vyfotografují, soud se stejně postaví na jejich stranu. Magistrátní soudy jsou plné bláznivých zelených. Nemluvě o potravinářských inspektorech a všech těch předpisech a regulacích, co nám ztěžují život.“

„Já vím, kdo to asi udělal,“ ozvala se Sandrine. „Ti studenti archeologie, co sem přijeli minulý týden a něco tam směrem na Campagne kopou s tím německým profesorem. Všichni bydlí v městském kempu. Touhle roční dobou to tady jsou jediní cizinci. A znáte ty dnešní studenty – všichni jsou zelení.“

Bruno přikývl. „Ověřím to. Ještě se ozvu.“ O kus dál uviděl na plotě další z letáků v plastovém sáčku, co se dá hermeticky uzavřít a použít v mrazáku. Vyndal kapesník a opatrně uvolnil svorky, kterými byl obal připevněn k pletivu plotu. Třeba z něho technici něco poznají. Podél plotu bylo několik dalších letáků a ještě jeden z nich si vzal. Pak kývl na Alaina. „Nepůjdeš se mnou? Musíš odjet s traktorem.“

Když se blížili k silnici, kde se provoz postupně uvolňoval, Brunův telefon znova zazvonil. Na displeji se objevilo „Horst“, takže tentokrát hovor přijal. Horst Vogelstern byl německý profesor archeologie, který řídil práci studentských dobrovolníků na místních archeologických vykopávkách. Vlastnil malý domek na kraji St Denis a už přes dvacet let tu trávil letní prázdniny tím, že pracoval na vykopávkách v údolí řeky Vézère. Místní turistická kancelář s oblibou prohlašovala tuto oblast za kolébku prehistorie lidstva – první kromaňonský člověk byl v údolí nalezen už před více než sto lety a slavné jeskynní malby v Lascaux se nacházely jen o kousek výš podél řeky. Bruno byl patřičně hrdý na to, že žije v nejdéle trvale obývaném místě na celé zeměkouli.

Bruno také vyslechl pár Horstových přednášek pronesených výbornou francouzštinou, byť se silným akcentem. Navštívil i jeho vykopávky a přečetl pár jeho článků v populárním měsíčníku Dossiers d’Archéologie. Jakkoliv byl Horst tichý a nenápadný muž, dokázal se rozohnit, když mluvil o své práci, o velké záhadě, proč před nějakými třiceti tisíci roky kromaňonci nahradili neandertálce. Byl ten přechod násilný? Došlo ke křížení obou ras? Vyhynuli neandertálci v důsledku nějaké katastrofy nebo nemoci? To všechno, tvrdil Horst, jsou zásadní otázky týkající se našeho původu. Kdykoliv Horst mluvil, jeho vzrušení a zápal se přenášely i na Bruna.

„Horste,“ řekl Bruno do mobilu. „Jak se máš? Zrovna jsem se za tebou jel podívat.“

„Výborně, potřebujeme tě tady co nejdřív. A měl bys s sebou vzít i doktora. Našli jsme tu mrtvolu.“

„Gratuluju – po tom jste vždycky toužili, ne?“

„Jo, ale my hledáme prehistorickou. Tahle má na krku medailon se svatým Kryštofem a na ruce hodinky Swatch. Tohle je nález pro tebe, ne pro mě.“

Kapitola 2

Když Horst vedl Bruna kolem řady rovnoběžných příkopů a šachovnicí bílých provazů vymezující jednotlivá naleziště, Bruna jako obvykle zaujalo, jak zaníceně se studenti věnují práci. Jemnými štětečky odstraňovali hlínu z potenciálních nálezů, každou trošku země pečlivě prosívali, a když je Bruno s Horstem míjeli, sotva zvedli hlavu. Někteří z nich byli v jámě tak hluboké, že Bruno musel dojít až ke kraji, aby je uviděl; teprve pak studenti vzhlédli nahoru, protože jim zaclonil tu trochu světla, co dolů dopadala.

Pak uslyšel dívčí hlas: „Bruno!“ a když se otočil, uviděl, jak k němu mezi výkopy utíká pohledná štíhlá blondýna.

„Dominique,“ zvolal, když ho objala. Tohle děvče znal už odmala. Její otec, Stéphane, byl Brunovým pravidelným společníkem na lovu. Měl nahoře v kopcích malou farmu specializovanou na produkci mléka a vyráběl tomme d’Audrix, sýr, který Bruno miloval. Od okamžiku, kdy se Bruno v St Denis usadil, byl každou zimu zván na rodinnou zabíjačku a s Dominique dostávali pravidelně za úkol, aby spolu proprali vnitřnosti v ledové vodě nejbližšího potoka. Teď studovala na univerzitě v Grenoblu a byla militantní – i když velice realistická – členka zelených. „Chystal jsem se k vám na farmu, abych tě viděl. Táta mě k vám pozval na neděli na oběd.“

„Jsi tady kvůli té mrtvole?“ zeptala se Dominique a zavěsila se do Bruna.

„Jo, kvůli ní. Raději se na to kouknu. Pravděpodobně se uvidíme v neděli.“

„Ne, uvidíme se večer v muzeu. Musíš přijít na profesorovu přednášku. Jde o velký objev, ale museli jsme odpřisáhnout, že o tom nebudeme mluvit... Teď už se musím vrátit k prosévání hlíny.“

Dominique odběhla a Bruno se rozhlédl po nalezišti. Poblíž skalního převisu vystřídala systém příkopů velká jáma o ploše aspoň čtyř metrů čtverečních a hloubce dobrých tří metrů. O stěny jámy se opíraly kovové žebříky. Na dně ležel velký plochý kámen s podivnými kulatými otvory, u něhož pracovali tři archeologové. Používali štětečky tak jemné, že by mohly sloužit k malování portrétů. I z výšky tří metrů Bruno viděl, jak hladké jsou čerstvě vykopané hnědé kosti. Podíval se tázavě na Horsta v domnění, že jde o nález, kvůli kterému mu profesor volal. Archeologové se štětečky ani nepozdvihli zrak. Tato neustálá koncentrace na práci Brunovi připadala o to pozoruhodnější, že šlo o tak pochmurný nález, jak Horst vylíčil. Archeologové evidentně byli zvyklí na smrt a kosti.

„V tomhle hrobě toho je sice hodně,“ řekl Horst, „ale tvoje kostra je tamhle,“ ukázal stranou od hlavní jámy. Horstovy vousy byly trochu bělejší než loni, vlasy o něco prořídlejší, jen anglické tvídové sako s koženými záplatami na loktech bylo stejné nejen jako loni, ale i roky předtím. „Tyhle kosti dole patří třem lidem, co žili před třiceti tisíci lety.“

Vedl Bruna kolem trojnožky s kladkostrojem k dlouhé úzké jámě asi dva metry hluboké. Vedle jámy stály přitažlivá dívka a starší rusovláska v pánské košili se zelenými a bílými proužky a čekaly, až k nim Bruno s profesorem přijdou.

Dívka měla lesklé černé vlasy svázané do volného ohonu, který drželo pohromadě něco, co vypadalo jako starožitná televizní anténa. Jednu ruku měla položenu na rameni klečícího mládence s dlouhými vlasy a hlavou skloněnou nad jámou; vedle ležela malá lopatka. Když se Bruno přiblížil, rusovláska se na něj zdvořile usmála. Nastalo jedno z delikátních francouzských setkání – Bruno si totiž nebyl jistý, zda se s dámou zná dost dobře na bise, polibek na tváře.

„Bonjour, Clothilde,“ řekl Bruno a uchýlil se k pouhému podání ruky. Clothilde Daunierová byla ředitelkou jednoho z oddělení Národního prehistorického muzea v Les Eyzies. Přitáhla si Bruna za nataženou ruku blíž, aby se mohli políbit na tváře, jako by chtěla zdůraznit, že žádná mrtvola ji nemůže odradit od společenské zdvořilosti. Clothilde Daunierová byla jednou z nejvýznamnějších francouzských archeoložek, ale také Horstova přítelkyně a kolegyně, dříve i milenka. Jednou se mu Horst svěřil nad lahví německého vína, které přivezl jako dárek, že Clothilde je jeho životní láska, i když už je jejich vztah dávnou minulostí. Tím posledním si Bruno nebyl tak jistý; jasně si vzpomínal, že na Horstovi viděl tu zeleno-bílou košili, co na sobě teď měla Clothilde.

„Bruno, tahle mladá dáma je Kajte z Holandska. Doufám, že jsem to vyslovila správně,“ řekla Clothilde. Dívka se na ni ze zdvořilosti usmála a natáhla Brunovi ruku ke stisknutí. Vypadala jako sebevědomá mladá dáma a její šedé oči Bruna znalecky ohodnotily. I když na sobě měla khaki kalhoty a džínovou košili, což byla mezi studenty na nalezišti téměř uniforma, ty její vypadaly draze. Nebo to dělal jen dojem z toho, jak je nosila? „A tohle je Teddy, který to tělo našel. Je Brit a pochopitelně je z toho trochu otřesený.“

„Kdy přesně k nálezu došlo?“ Bruno pohlédl dolů, uviděl lebku, lopatkové a zřejmě pažní kosti. Pánev a nohy byly stále ještě v zemi. Kostra zřejmě ležela obličejem dolů. Kousky něčeho, co kdysi mohlo být kožené sako, byly promíchány se zemí a kameny na zádech mrtvoly. Na lebce zůstaly i zbytky vlasů a tam, kde byl krk, se lesklo zlato – medailonek svatého Kryštofa, o němž mluvil Horst. Kosti zápěstí a rukou se zachovaly neporušené, ale byly svázány za zády vybledlým červeným elektrickým kabelem. Hodinky Swatch se stále ještě nacházely na dlouhé loketní kosti.

„Kristepane,“ řekl Bruno. „S rukama takhle za zády... Myslíte, že ho pohřbili zaživa?“

„Ta představa mě pěkně vzala,“ řekla Clothilde. „O tomhle hrobu se mi bude určitě v noci zdát. Evidentně jde o vraždu.“

„Nepochybně to je záležitost pro policii a soudního doktora. Musím je informovat a tohle místo zapečetí jako místo činu. Budou chtít přesně vědět, jak a kdy byla mrtvola nalezena.“

„Teddy ho našel chvilku potom, co jsme sem přišli, takže krátce po půl osmé. Rozhodně před osmou, to už jsem ti volal,“ řekl Horst.

„Bonjour, Teddy,“ řekl Bruno mladíkovi. „Mluvíte francouzsky?“

„Ano, ale ne moc dobře,“ řekl Teddy váhavě. Zdvihl hlavu k Brunovi a ten uviděl pronikavě modré oči a ostře řezanou bradu. „Zavolal jsem profesora, hned jak jsem ho našel.“ Mladík měl hluboký hlas se silným přízvukem, který Bruno nedokázal identifikovat – příliš melodický na to, aby byl Angličan nebo Němec.

„Vy tu kopete každý sám? Myslel jsem, že se kope v týmech,“ podivil se Bruno, který si vybavil, jak vypadala archeologická naleziště, která už viděl.

„To je pravda, ale Teddy dostal zajímavý nápad, který chtěl ověřit,“ vysvětlil Horst. „Chtěl najít smetiště, latrínu nebo prostě místo, kam lidé odhazují odpadky. Usoudil, že to musí být stranou od zdroje vody. To ho zavedlo sem, což má logiku – pokud ten potok před třiceti tisíci lety tekl na stejném místě, o čemž pochybuju.“

„Vždycky se snažíme najít smetiště,“ vysvětlila Clothilde, „protože se z nalezených kostí a semen se dozvíte spoustu věcí o tom, co ti lidé jedli. Teddy je velice důkladný, tak jsme mu dali volnou ruku. Kope na tomhle místě už tři dny.“

„Radši rovnou zavolám doktorce,“ řekl Bruno. „I když to vypadá jako jasný případ, potřebujeme lékařskou zprávu.“ Bruno poodešel stranou, vytáhl mobil z pouzdra u pasu a zavolal na kliniku Fabiole. Byla to nejenom jeho dobrá známá, ale taky se výborně vyznala v soudní medicíně.

Zatímco čekal na spojení, prohlížel si vysokou skálu, která převisle vyčnívala nad jámou s nalezenou mrtvolou. Pod převisem vznikl úzký chráněný prostor, jenž mohl sloužit jako úkryt před nepohodou. Po zalesněné stráni stékal potok a jeho koryto procházelo nějakých patnáct metrů před tímto úkrytem. Za potokem byla skupina stromů a pak další skalní útes, tentokrát sestupující k zemi bez převisu. Potok tekl odhadem asi sto metrů podél cesty, kterou archeologové vytvořili Horstovým SUV, až dorazil k úzké postranní silničce vedoucí do Les Eyzies. Přestože chráněné místo bylo tak úzké a výška skal po jeho obou stranách vysoká, mělo tohle území, které si prehistoričtí lidé vybrali k bydlení, téměř celý den slunce. Napadlo ho, jak moc se toto místo mohlo změnit za oněch třicet tisíc let a zda se úroveň země zdvihla za ty roky, co sem potok přinášel naplaveniny. Nemyslel si, že Horst má pravdu, že potok tekl jinudy; mezera mezi skalami vypadala jako přirozené koryto.

Když se Fabiola ozvala, Bruno jí vysvětlil, proč volá, a podrobně popsal, jak místo najde. Pak se otočil zpátky na Clothilde a Horsta.

„Během let jste oba dva viděli spoustu vykopávek. Máte představu, jak dlouho tu tohle tělo leží?“

Clothilde pokrčila rameny. „My pracujeme s nálezy, které jsou hodně staré, a nemám přesnou představu, jak rychle se tělo rozkládá. V různých půdách to bude různě rychle. Ale řekla bych, že tu bude nejméně tak deset let, ale nejvýš od roku 1983.“

„Proč zrovna 1983?“

„Ty hodinky.“ Zdvihla do vzduchu smartphone, vítězně se usmála a rázem vypadala o deset let mladší; Bruno pochopil, proč se do ní Horst zamiloval. „Podívala jsem se na internet. Hodinky Swatch se objevily v roce 1983.“

„Co ta zem nad mrtvolou? Vypadala neporušeně?“

Horst pokrčil rameny. „Vypadala stejně jako všude jinde. Jako by se toho tady po Peyronym už nikdo nedotknul.“

Bruno se na Horsta tázavě podíval. „Tady už dřív někdo kopal?“

„Denis Peyrony. Před osmdesáti devadesáti lety. Byl to místní učitel, který vlastně založil francouzskou archeologii,“ vysvětlila Clothilde. „Před první světovou válkou objevil řadu velkých nalezišť jako Les Combarelles a Font-de-Gaume. To muzeum, kde pracuju, založil on. Sepsal seznam všech známých a potenciálně slibných míst včetně tohohle. Ale stihl tady udělat jenom nevelký průzkumný výkop, nic nenašel, a tak se přesunul jinam. My s Horstem jsme usoudili, že si to tady zasluhuje větší pozornost.“

„Z nějakého konkrétního důvodu?“

„Profesionální instinkt,“ řekl Horst. „Plus fakt, že tahle lokalita je hodně podobná La Ferrassie.“

Národní památka ležící nejblíže Brunovu domu, La Ferrassie, nebyla žádná jeskyně, spíše podobný mělký úkryt pod převislou skálou. Proslul jako pohřebiště neandertálců. Těla osmi lidí, mužů, žen a dvou plodů tu byla pohřbena celých 70 000 let. Ty lebky a kostry byly z nějakých důvodů významné, i když si Bruno nepamatoval proč. Přístřeškem pod převislou skálou a potokem poblíž si byly obě lokality evidentně podobné. Závistivě se podíval na Clothildin chytrý telefon – jak užitečná by byla možnost vyhledat si La Ferrassie na webu, aniž by kvůli tomu musel zpátky do kanceláře k počítači. Ale nedovedl si představit, že by starosta sáhl do obecního rozpočtu a koupil mu ho.

„Kdy jste tady s vykopávkami začali?“ zeptal se Bruno.

„Asi před deseti dny, když dorazili studenti,“ řekl Horst. „Ale jak si možná pamatuješ, koncem loňských prázdnin jsme tu předběžně zkoušeli kopat, proto jsme se sem vrátili. Zřejmě se nějak rozšířilo, že tu dojde k objevu, protože jsme byli zaplaveni žádostmi o účast na výkopech.“

„V naší branži se nic neutají,“ řekla Clothilde. „Stačí jen něco naznačit a už se to roznese po celém světě.“

„Zajímavé,“ řekl Bruno a přemítal, jak má klást zasvěcené otázky, když nemá praktickou žádnou představu o tom, co by tihle experti mohli považovat za důležité. „Předpokládám, že ty opravdu staré kosti, co jste v té velké jámě našli, jsou asi důležitým objevem. Je to už dost dlouho, co jste narazili na nějaké hroby... Říkali jste třicet tisíc let – takže jde o neandertálce, nebo kromaňonce?“

Horst se s Clothilde na sebe podívali.

„Ještě je příliš brzy to jednoznačně rozhodnout,“ řekla Clothilde opatrně. „Něco víc povíme v té přednášce, co má Horst večer v muzeu.“

„Doufám, že přijdeš,“ dodal Horst.

„Z toho všeho mám dojem, že jste našli něco důležitého,“ řekl Bruno. „Ale přišel bych tak jako tak. Mimochodem, na co tu máte ten kladkostroj?“ ukázal na trojnožku se soustavou kladek.

„Chceme zvednout ten velký plochý kámen na dně jámy,“ řekl Horst. „Jsou v něm vydlabané stejné malé otvory jako v kameni v La Ferrassie, i když ten je o čtyřicet tisíc let starší.“

„To je úžasné,“ řekl Bruno zdvořile. „Ale dneska mě zajímá především ta novověká mrtvola.“

„Myslím, že můžu zodpovědně prohlásit, že ta nemá s archeologií nic společného,“ řekl Horst s úsměvem. „Samozřejmě kromě toho, že ji objevil jeden z našich archeologů.“

Teddy vstal a rázem převyšoval všechny ostatní zúčastněné. Ten kluk musí mír skoro dva metry, odhadoval Bruno. A má patřičně široká ramena. Holandská dívka mu byla stěží po bradu. Nos měl kdysi zlomený, postřehl Bruno, když si kluka pozorněji prohlédl, a v náhlém návalu inspirace se zeptal:

„Hrajete ragby?“

Teddy se poprvé usmál. „Samozřejmě. Vyrůstal jsem ve Walesu, Pays de Galles, jak mu říkáte vy. Tam hrajeme ragby všichni. Hrál jsem ve škole a na univerzitě.“

„Gareth Edwards, Ieuan Evans,“ vyjmenoval Bruno dva slavné velšské hráče z poslední doby. V této oblasti, kolébce francouzského ragby, byli téměř tak slavní jako ve své vlasti. A velšský původ také vysvětloval Teddyho zvláštní přízvuk. „Evanse jsem viděl hrát, Edwardse jen v televizi. Kdybyste si chtěl během svého pobytu tady zahrát, můžete přijít na trénink našeho klubu.“

Teddy nadšeně přikývl. „To by bylo skvělé.“

Ze silnice se ozvalo zahoukání klaksonu a Bruno se vydal naproti Fabiole. Zaparkovala raději na silnici, než aby riskovala hrbolatou cestu k místu vykopávek. Podala Brunovi lékařskou brašnu a pak ho políbila na tváře.

„Nemáš náhodou dneska volno?“ zeptal se, když si všiml, že Fabiola má na sobě džíny a tričko, kdežto do práce nosila zásadně kalhotový kostým.

Zavrtěla hlavou a vysvětlila, že na klinice vyklízeli skříň s léky a vyhazovali prášky a masti, které tam ležely už deset let a některé i déle.

„Jsem ráda, že jsem odtamtud mohla vypadnout, i když jde o ohledání mrtvoly. V té skříni byly věci, které už plesnivěly. Musely tam být už v době, když jsem se nechtěla stát doktorkou, ale baletkou.“

Bruno udiveně pozdvihl obočí; tohle slyšel poprvé. Představil Fabiolu skupince stojící kolem inkriminované jámy, sledoval, jak všichni nejdřív upřeli zrak na jizvu na Fabiolině tváři – dědictví po nehodě při horolezeckém výstupu – a pak se rychle zadívali jinam. Bruno už si jí dávno nevšímal a Fabiola ji prostě ignorovala. Její oblečení a vystupování jasně prokazovalo, že jde o sebevědomou a atraktivní ženu, která si je vědoma svých předností.

Fabiola se podívala do výkopu na tělo dole. Z kapsy džín vyndala fotoaparát a vyfotografovala scénu ze všech stran. Pak se podívala na úzké schůdky vyhloubené po stranách jámy.

„Můžu si stoupnout na ty schůdky, abych si to tělo prohlédla?“ zeptala se.

„Proto jsme je vydlabali,“ řekl Horst. „Museli jsme odstranit vrchní vrstvu země. Podám vám ruku,“ naklonil se nad výkop a pomohl Fabiole opatrně sestoupit níž. Bruno položil její brašnu s nástroji na okraj jámy.

„Mohl by dolů sejít ještě někdo, nějaký archeolog, aby mi pomohl odstranit tu zem?“ zavolala Fabiola. „Chtěla bych se pořádně podívat na tu lebku.“

„Můžeš se taky kouknout, jestli tam nenajdeš peněženku nebo něco, podle čeho bychom mrtvého mohli identifikovat,“ zavolal Bruno. Deset let už v St Denis pracoval a za tu dobu nikdo z místních pohřešovaný nebyl. A nevěděl ani o žádném nevyřešeném případu nezvěstné osoby z dřívějška.

Horst sestoupil dolů a Teddy mu podal štěteček, lopatku a plastový sáček na odstraněnou hlínu. Zatímco Fabiola udělala dalších pár snímků, Horst opatrně očistil vršek lebky, plastový sáček podal nahoru Teddymu a obdržel nový. Když začal odstraňovat další nános země, Fabiola usoudila, že to zatím stačí, sestoupila až na dno a pozorně začala prohlížet spodní část lebky. Nakonec vyndala štěteček a jemně z lebky odstraňovala prach.

„Jsem si celkem jistá, že to je dírka po kulce,“ řekla a vzhlédla k Brunovi. „Aspoň ho nepohřbili zaživa, ale vražda to je tak jako tak.“

Bruno vytočil zkrácenou volbou číslo svého přítele, vrchního inspektora Police Nationale v oblasti Dordogne jménem Jean-Jacques Jalipeau. Zatímco čekal, až J-J telefon zvedne, přemýšlel, jak šetrně sdělí Clothilde a Horstovi, že jakmile se jejich drahocenné naleziště stalo místem zločinu, tak jdou všechny vědecké aspekty stranou, většina prostoru bude policejně uzavřena a scénu ovládnou technici kriminálky. Možná že se podaří, aby J-J přimhouřil oči a omezil zákaz vstupu na tuhle jednu jámu, když k vraždě nedošlo v nedávné době.

Ozvalo se pípnutí a telefon Brunovi doporučil, ať zanechá zprávu. Bruno poslechl, pak stiskl nulu, aby se přepojil na policejní ústřednu. Ohlásil nález mrtvoly a Fabiolino svědectví, že došlo k násilné smrti. Byl požádán, aby zajistil místo činu, zadržel všechny svědky a vyčkal, až dorazí kriminálka. Bruno se zeptal, jak dlouho to může trvat, a bylo mu řečeno, že pár hodin a možná o něco déle. Když domluvil, zavolal seržanta Julese z místní četnické stanice a požádal ho, aby sem poslal někoho v uniformě, kdo to tu ohlídá, protože on se musí věnovat dalším povinnostem.

„Budu potřebovat seznam jmen všech studentů, kteří tu pracují. Spolu s čísly jejich občanských průkazů nebo pasů,“ řekl Bruno – nebyl si jistý, jestli o to má požádat Horsta nebo Clothilde. Bylo to Horstovo naleziště, ale Clothilde to tu oficiálně vedla, protože šlo o naleziště francouzské.

„Když spolu zajedeme do muzea, tak ti ho dám,“ řekl Horst. „A nic takového jako peněženku jsme nenašli, ale nechtěli jsme to tu moc rozvrtat.“

Bruno zavrtěl hlavou. „Omlouvám se, ale teď nikdo nesmí odejít, dokud sem nedorazí detektivové z Périgueux a nepřevezmou místo nálezu. To vyžaduje zákon. Ani já nesmím odejít, dokud sem nepřijdou četníci a nevystřídají mě.“

„Jaký máte mail?“ zeptala se Clothilde a cosi vyťukávala na mobilu. Když jí ho Bruno řekl, vítězoslavně s úsměvem řekla: „Právě jsem vám ho poslala do kanceláře: jména, věk, čísla pasů a univerzity; všech osmnáct. Můžu už jít?“

„Bohužel ještě ne. Můžete mi říct, jestli se některý ze studentů neangažuje v hnutí za práva zvířat? Je tu totiž ještě jeden trestný čin, který musím řešit. V noci na dnešek někdo strhl velký kus drátěného plotu kolem jedné farmy a pustil ven spoustu kachen a hus. Nechal po sobě letáky, a jelikož vaši studenti nejsou místní, budu se jich mu-set zeptat, co dělali v noci.“

„Pokud se studenti od mých studentských let příliš nezměnili, tak si na noc vzájemně poskytnou alibi,“ řekla Clothilde a kývla hlavou k Teddymu a Kajte.

Kapitola 3

Na slovo seržanta Julese bylo spolehnutí – dostavil se okamžitě, vystřídal Bruna u výkopu s mrtvolou, takže Bruno mohl včas odejít na schůzku v Château de Campagne. Brigadier nebyl muž, kterého bylo radno nechat čekat. I když se formálně vzato jeho pravomoci nevztahovaly na St Denis a na jeho velitele městské policie, Bruno i starosta věděli, že příkazy této poněkud temné postavy francouzské zpravodajské služby je radno poslouchat. Château de Campagne, kde se Bruno měl s Brigadierem setkat, byla rozpadající se perla mezi zámky, jejíž špičaté věže a hradby stát sliboval opravit tak dlouho, co Bruno pamatoval. Když ale teď projížděl vysokými vraty lesknoucími se čerstvou černou barvou, s údivem zjistil, že nádvoří zámku překypuje ruchem. Málem nenašel místo k parkování. Stály tam stěhovací vozy, dodávky instalatérů a elektrikářů, pojízdný vůz s občerstvením, a dokonce tu byl i kamion s travními pásy, které zahradníci právě pokládali pod širokým balkónem. Vzduch byl plný vůně čerstvého nátěru, bzučení elektrických vrtaček, dohadování dekoratérů a nesourodých písniček linoucích se otevřenými okny z malých rádií. Chyběla tu jenom černá limuzína, kterou tu Bruno očekával; Brigadier ještě nedorazil. Když se rozhlížel kolem po téměř zrekonstruovaném zámku, zazvonil mobil a na displeji se objevilo J-J.

„Jsem na cestě, dorazím tam asi za půl hodiny.“

„Já už tam nejsem – mám schůzku s Brigadierem,“ odpověděl Bruno. „Ale nemáme v našem archivu žádnou nezvěstnou osobu, která by odpovídala téhle mrtvole, natož osobu, která by mohla být takhle popravená.“

„Já vím. Je to práce pro naše techniky. Co od tebe chce Brigadier?“

„Skleničku monbazillackého na uvítání a foie gras. Nic víc mi neřekl.“

„To si je nemůže koupit v Paříži?“

„Isabelle mu řekla, že musí ochutnat mou produkci, takže mám v autě ledničku s lahví Tireculu La Gravière a čerstvou bagetu od Fauqueta.“

„Který ročník Tireculu?“

„2005.“

„To by šlo. Zavolej mi, až to budeš mít za sebou. Můžeme si skočit něco sníst a já ti povím o nové noční můře, která se chystá vstoupit do tvého života. Jmenuje se Annette Meraillonová a loni absolvovala École nationale de la magistrature[1] v Bordeaux. Je přesně podle tvého gusta: feministka, vegetariánka a poslední prázdniny strávila v Paříži prací pro nějaké občanské sdružení bojující za práva muslimských žen. Právě byla jmenována soudkyní na pobočce prefektury v Sarlatu, což znamená, že spadáš pod její jurisdikci.“

„Vegetariánský soudce pro St Denis? Ti se museli zbláznit. Co si asi myslí o sportovním lovu?“

„Že by se měl zakázat, civilisti by neměli mít žádné zbraně. Tedy pokud nejde o muslimky, řekl bych. Vzpomínáš si na toho mého mladého inspektora v Bergeracu? Chodil s ní na právech na nějaké přednášky a tvrdí, že ona ani nepije. Ani skleničku. A foie gras jí budou připadat odporná, dokonce i ta tvoje. S touhle dámou si užiješ spoustu legrace, Bruno!“

Jako městský policista zaměstnaný radnicí Bruno jen zřídkakdy řešil případy, které by byly kvalifikovány jako trestný čin a skončily před soudem, takže přicházel do styku s vyšetřujícím soudcem mnohem méně často než četníci nebo státní policie. Soudkyně ho ale mohla žádat o pomoc při vyšetřování, mohla ho okrádat o čas a nepřetržitě zasahovat do jeho záležitostí. Až doteď měl Bruno štěstí, jelikož soudce, do jehož jurisdikce město St Denis s okolím po víc než deset let patřilo, byl bodrý chlap, náruživý lovec a bývalý předseda ragbyové federace pro okres Dordogne. Rovněž zastával funkci Prud’home pro Jurade de St Emilion, který už od dvanáctého století rozhodoval, kdy mají být sklizeny hrozny, a přísně kontroloval cejchy, které zaručovaly pravost každého soudku proslaveného vína St Emilion. Dneska to byla čestná funkce pro místní honoraci a příležitost pro spektakulární večeře. Ale podstatou toho bylo, že soudce bral víno a potěšení z dobrého jídla i místní tradice velice vážně. Bruno si těžko dovedl představit vhodnějšího představitele justice pro tuto oblast, která se považovala za gastronomické srdce celé Francie. Jeho nástupkyně se sem, podle toho co slyšel, hodila mnohem méně.

„Slyším helikoptéru,“ řekl Bruno, „to bude Brigadier. Jestli budeme hotovi před obědem, tak ti zavolám.“

Bruno schoval mobil a vyšel na nádvoří a do parku, kde každé léto pořádalo město Campagne trh starožitností. Poprvé uviděl nově vztyčený větrný pytel a bílým vápnem vyznačené kolo, které vymezovalo místo k přistání helikoptér. Teď se do jeho středu snášel vrtulník a Bruno si musel přidržet čepici při náhlému poryvu větru. Nejdříve vystoupili dva hromotluci v tmavých oblecích, jeden z nich měl přes rameno samopal FAMAS a přimhouřenýma očima si prohlížel kopce kolem. Druhý člen ochranky s rukou nenápadně zastrčenou uvnitř saka kývl do tmavého otvoru výstupních dveří a v nich se objevili dva muži. Bruno poznal Brigadiera a sledoval, jak ukazuje, aby druhý cestující vystoupil před ním. Brigadierova zásada – nikdy nestát k nikomu zády, pomyslel si Bruno.

Brigadier byl oficiálně vysoký důstojník četnictva, ale již dlouhou dobu pracoval pro RG neboli Renseignements Généraux, tajemnou zpravodajskou službu, a byl zaměstnancem ministerstva vnitra. Bruno věděl, že se zabývá monitorováním militantních ekologů, krajní pravice, asijských gangů a organizací zabývajících se pašováním imigrantů. Měl rozsáhlé pravomoci, volně formulované povinnosti a helikoptéru, kdykoliv si vzpomněl. Jelikož byl Bruno zaměstnancem radnice St Denis, formálně Brigadierovi nijak nepodléhal. Tento technický problém Brigadier překonával tím, že starosta byl o Brunovu spolupráci požádán buď prefektem, nebo přímo ministrem vnitra. A kdyby to nestačilo, Bruno neměl pochybnosti, že Brigadier by využil toho, že Bruno je vojákem v záloze, a povolal by ho do aktivní služby.

Bruno k tomuto muži cítil jistý respekt. Brigadier rovněž velel operaci, při níž byla vážně zraněna Isabelle Perraultová, žena, s níž měl Bruno krátce předtím milostný poměr. Když se Bruno s Isabelle seznámil, byla policejní inspektorkou v Périgueux. Pak ji ale Brigadier přivábil do Paříže, kde ji začlenil do svého týmu. Bruno obdržel stejnou nabídku, ale žít v Paříži odmítl. Bruno si všiml, že Brigadier má nyní v klopě malý červený knoflík Légion d’Honneur. Ten byl nový. Přemýšlel, jestli Brigadier vyznamenání dostal za operaci, při níž zadržel loď plnou ilegálních imigrantů, operaci, při níž Isabelle zasáhla do stehna střela z AK-47.

Muž, jenž Brigadiera doprovázel, byl tak vysoký, že se musel sehnout, když procházeli pod zpomalujícími se rameny vrtulí. Když se neznámý narovnal, Bruno uviděl štíhlého čtyřicátníka s dlouhými uhlově černými vlasy a tmavým stínem na bradě, známkou, že muž se musí holit dvakrát denně. Měl úzké rty a výraznou bradu, což dodávalo jeho tváři arogantní výraz. Byla by to až krutá tvář, nebýt bystrého pohledu a přátelského úsměvu, když uviděl Bruna.

„Bonjour, Bruno,“ řekl Brigadier. „Seznamte se s Carlosem Gambarou, náměstkem španělského ministra vnitra pověřeným bojem s teroristy. Je mým partnerem v Madridu, ale teď bude pár dní ve Francii, zúčastní se tu summitu. Carlosi, tohle je ten muž, o němž jsem vám říkal, velitel policie Courrèges, ale myslím, že mu můžete říkat Bruno.“

„Summit?“ zeptal se Bruno a kvapně zasalutoval, i když mu to připadalo trochu legrační, když měl v druhé ruce plastovou tašku. Také si byl dobře vědom mlčící ochranky za zády se zbraní připravenou k palbě – nejspíš budou chtít tu tašku prohledat. „Tady, v St Denis?“

„Jen takový malý,“ řekl Brigadier tiše, jak se rotory za ním zastavily. „Španělský a francouzský ministr vnitra tady podepíší novou smlouvu o spolupráci v boji proti baskickému terorismu – sdílení zpravodajských informací, smíšený personál společné kanceláře pro přeshraniční komunikaci, povolení střelby a angažmá na obou stranách hranice. Teď, když zabili našeho policistu tady ve Francii, padly všechny zábrany.“

„Pane, raději bychom měli jít všichni dovnitř,“ ozval se bodyguard s rukou v saku a pohledem upřeným na okolní krajinu. „Jsme tady trochu na ráně. Nerad bych, abyste získal špatné návyky.“

Brigadier přikývl a pousmál se. Osobní strážce žertující s šéfem – známka dobré spolupráce, pomyslel si Bruno.

„Vítejte v St Denis,“ řekl Bruno a podal Brigadierovi tašku. „Isabelle mi řekla, že byste rád ochutnal domácí foie gras. A je tam k tomu taky láhev monbazillackého.“

„To je od vás hrozně milé, Bruno. Od snídaně už uběhla spousta času,“ podal tašku jednomu z bodyguardů. „Až tady skončíme s inspekcí, mohli bychom pozvat našeho španělského přítele na pravé francouzské casse-croûte.“

„Brigadier mi podrobně vylíčil vaše společná dobrodružství,“ řekl Španěl a podal Brunovi ruku, zatímco kráčeli do stínu zámeckých zdí. Bruno to přijal se smíšenými pocity: ve vojenské helikoptéře nemůže nikdo pro hluk rozumět tomu, co mu někdo druhý vykládá. „Jménem naší vlády vám děkuji za pomoc.“

„Vítám vás v St Denis – či spíše v Campagne,“ řekl Bruno. „Kdy přesně se tu mají ministři sejít?“ Přelétl pohledem zalesněné kopce kolem s bezpočtem míst, kde by se mohl ukrýt snajper. Příští týden budou stromy ještě dost holé na to, aby poskytly úkryt a zároveň nic nezakrývalo palebné pole. Budou potřebovat zástěny, které by zakrývaly přechod od helikoptéry k zámku... Ale jaké zástěny vydrží nápor větru při přistávání helikoptéry?

„Příští týden – pokud to umožní stav rekonstrukce,“ řekl Brigadier. „Proto jsme tady – chtěl jsem ověřit, jak práce pokračují, a chtěl jsem to s vámi co nejdřív probrat a seznámit vás s Carlosem. Pár dní tady zůstane, aby poznal terén a ověřil, že komunikační technika funguje a je zabezpečená. Od vás, Bruno, bych potřeboval, abyste mi navrhnul plán hlídek, které by zabezpečily nejbližší okolí, všechny silnice a cesty do rozumné vzdálenosti odsud. Mám k dispozici rotu četníků a další lidi od CRS[2] na silniční zátarasy a četu vojáků ze speciálních jednotek na hlídky, nejspíš z treizième paras, vaší staré výsadkářské jednotky. Vy znáte jejich výcvik i místní terén, takže to nechávám na vás.“

Když Bruno přejížděl očima okolní kopce, vycítil na sobě Španělův pohled.

„Myslíme na to samé,“ řekl Španěl s úsměvem. „Spousta míst pro střelce. Ale ETA dává přednost bombám. Máme dobré pevné zástěny, které neprostřelí. A kdybychom chtěli být ještě opatrnější, můžeme posadit ministry do limuzíny a odvézt je od helikoptér až sem.“ Carlosova francouzština byla sice s přízvukem, ale jinak mluvil dobře.

„Kdo tohle místo vybral?“ zeptal se Bruno a měl zvláštní pocit, že odpověď zná.

„Isabelle,“ řekl Brigadier a mrkl na Bruna. „A taky vás samozřejmě srdečně pozdravuje. Tuhle oblast si zamilovala, a když se dozvěděla, že renovace zámku je téměř dokončena, napadlo ji, že summit by byl vhodnou událostí pro jeho formální otevření. A taky se možná náš ministr cítil zavázaný ministru pro turistiku.“

„Proč se to nekoná v naší baskické oblasti, někde u Biarritzu?“ zeptal se Bruno. „Když už chcete demonstrovat mezivládní spolupráci...“

„Bezpečnost,“ řekl Carlos. „Tady jsme nejblíž Baskicku bez Basků.“

„Nedá se říct, že tu žádní Baskové nežijí,“ namítl Bruno. „Je tu pár lidí druhé a třetí generace...“

„Já vím,“ řekl Carlos. „Ti, co utekli do Francie v roce 1939, když skončila naše občanská válka.“

„Někteří z nich pak vytvořili nejodhodlanější jádro našeho hnutí odporu,“ řekl Bruno. „Nenáviděli fašisty a nacisty. Většina se po válce přestěhovala zpátky do Baskicka na druhé straně našich hranic, ale jeden nebo dva z nich si vzali místní děvčata a zůstali tady.“

„O těch víme. Většinou komunisti, někteří anarchisti. Dávali jsme si na ně pozor a těch se nebojíme. Z těch už stejně žije jen pár,“ řekl Brigadier. Otevřel kufřík, vyňal z něj obálku a podal ji Brunovi. „To je dopis našeho ministra starostovi. Odteď až do chvíle, kdy konference skončí, jste přidělen ke společnému výboru pro koordinaci bezpečnostních opatření, který s Carlosem řídíme. Jeho rozkazy považujte i za mé.“

„A co moje běžné povinnosti?“ zeptal se Bruno a popsal nález mrtvoly na místě archeologických vykopávek.

„Poprava? Tady v St Denis? Kdy to mohlo být?“

„Podle stavu kostry alespoň před deseti, možná i dvaceti lety,“ řekl Bruno a viděl jak si Brigadier oddechl. „Ale musíme nejdřív zjistit, o koho jde. J-J tam zřejmě zrovna je.“ „Chápu, ale naše záležitosti mají prioritu,“ řekl Brigadier nesmlouvavě.

„Myslím, že dávat pozor na cizince je součástí vaší obvyklé práce, takže nejspíš můžete obě role zkombinovat,“ řekl Carlos. „Každopádně jsem vám vděčný za pomoc. Těším se, že tady v okolí strávím pár dní. Viděl jsem naše prehistorické kresby v jeskyni Altamira a doufám, že si prohlédnu některé z těch vašich slavných maleb.“

Bruno se v duchu usmál, když v chování obou mužů rozeznal starou hru na zlého a hodného policajta. Ale Španěl to vzal za špatný konec; Bruno už měl vztah k Brigadierovi vybudován – respekt s výhradami a podmíněnou důvěru vojáka k důstojníkovi, který ví, co dělá. Už méně si byl Bruno jistý tím, co přesně si Brigadier myslí o něm, kromě toho, že mu je užitečný svou znalostí místních poměrů a příležitostně jako trochu váhavý podřízený. Zato Carlos představoval v jejich trojici neznámou.

„Také jste byl v armádě, smím-li se zeptat?“ řekl Bruno s kombinací přímosti a úcty, kterou, jak věděl, mají důstojníci rádi.

„Do jisté míry jsme měli podobný osud,“ řekl Carlos s pohledem upřeným do Brunových očí. „Myslím, že jste sirotek jako já. Také jsem vstoupil do armády hodně mladý, stejně jako vy. Byl jsem ženista a rok jsem sloužil v Eurocorps ve Štrasburku. Tam jsem se naučil francouzsky. Když mě v devadesátém devátém poslali do Kosova, přidělili mě k vojenskému zpravodajství. Takže jsme oba dva sloužili na Balkáně a znal jsem vašeho bývalého velitele plukovníka Beauchampa. A když jsme se stáhli z Iráku, přešel jsem do protiteroristické sekce.“

„Vypadá to, že Brigadier vám už mou složku ukázal. Takže vás naverbovali po špinavé válce?“ zeptal se Bruno. Když vyšlo najevo, že španělský stát podporoval existenci komand vraždících baskické radikály, vypukla řada skandálů a došlo k masivním čistkám ve španělské zpravodajské službě. Bruno si podrobnosti už přesně nepamatoval, ale věděl, že řada vysoce postavených lidí padla a ministr vnitra putoval do vězení. Nic takového v St Denis nemohl potřebovat. Už nález mrtvoly na archeologických vykopávkách, a ještě ke všemu zavražděné způsobem typickým pro vyřizování účtů mezi gangy, byl špatnou zprávou; nepotřeboval, aby tu nějaké temné postavy protiteroristických služeb chystaly nezákonné popravy.

„Dávno potom,“ řekl Carlos chladně. „To zabíjení organizované Grupos Antiterroristas de Liberación se odehrávalo v osmdesátých letech, i když skandály vypukly později. My už s GAL nemáme nic společného.“

„Ale teroristi se nezměnili. ETA zavraždila přes osm set lidí a polovina z nich byli civilisti,“ vyštěkl Brigadier. „Jestli si baskická komanda řeknou, že tady můžou jedním vrzem zabít francouzského i španělského ministra, nebudou váhat. I když tvrdí, že dodržují příměří. Proto musí být bezpečnostní opatření stoprocentní.“

Bruno mlčel. Věděl, že Brigadier je natolik bezohledný profesionál, že nebude váhat riskovat život dvou ministrů, pokud tím vyláká teroristické komando z úkrytu. Carlos byl neznámou veličinou, ale Bruno neměl žádné iluze o tom, jak kontrarozvědka pracuje, a štvalo ho, že takováto nebezpečí byla zavlečena do jeho St Denis.

„Budu muset informovat starostu, že tady takovýhle summit bude. Oznámíte jeho konání veřejně?“

„To víte, že ano,“ řekl Brigadier ledabyle. „Až podepíší dohodu, bude tady tisková konference a televize bude snímat, jak dohodu podepisují. Takováhle věc se nedá utajit. Takže můžeme konání summitu rovnou oznámit. Závisí to ale na tom, jak dneska dopadne naše kontrola, jestli bude připravena konferenční místnost a technické zázemí.“

Brigadier pokynul ochrance, aby zůstala venku, a vystoupal po schodech na balkon, který lemovala řada francouzských oken. Nevěděl, která z nich jsou hlavní, a neúspěšně se několik pokusil otevřít. Nakonec poklepal na skleněnou tabuli a muž uvnitř, oblečený jako malíř, vzhlédl, zamával jim a otevřel poslední z dveří. Brigadier mu poděkoval a pokynul ostatním, aby po stavařských dekách na podlaze vešli. Uvnitř se zastavil a přehlédl dlouhou místnost.

„Tady má proběhnout jednání a pak i tisková konference.“

O zadní stěnu se opíraly francouzská a španělská vlajka. Carlos přešel přes celou místnost a otočil španělsky psaný transparent, jako by se chtěl přesvědčit, že na něm nejsou pravopisné chyby. Pak ho zase odložil a vracel se zpět, přitom studoval místnost, jako by si chtěl její obrys vštípit do paměti.

„Kdo dodá nábytek?“ zeptal se a otevřel dvířka malé skříně.

„Vládní sklady,“ řekl Brigadier. „Standardní věci: konferenční stůl, stůl na podpis smlouvy, křesla – docela slušný starožitný nábytek. Jedna dvě sochy a pár příborníků podél stěn. Nejspíš už jsou v tom stěhováku venku.“

„A nahoře?“ zeptal se Carlos.

„Celé to tu prohledáme, ale hořejšek zůstane prázdný, kromě dvou pokojů, pro případ, že by se ministři chtěli natáhnout. Přes noc to tu bude prázdné, až na lidi zajišťující bezpečnost. A Isabelle, ovšem,“ dodal Brigadier k Carlosovi a pečlivě se vyhnul pohledu na Bruna. „Vzpomínáte si na ni z Paříže? Mladá inspektorka z mého týmu. Byla zraněná a chodí s holí.“

„Kdy dorazí?“ zeptal se Bruno; náhle měl sucho v ústech, téhle reakce na její jméno se už asi nezbaví. Byl u toho, když ji na nosítkách odváželi z vojenské nemocnice do rehabilitačního střediska poblíž Paříže. Napadlo ho, jak se asi potřeba chodit s holí odrazila na jejím fascinujícím sebevědomí.

„Myslím, že zítra, až začnou instalovat komunikační systémy. Možná pozítří. Přesvědčila doktory, že už je dost fit na to, aby zvládala lehčí úkoly, takže tady bude řídit naši základnu. Přebrali jsme do svých rukou jeden místní hotel.“

„Takže hlášení budu podávat jí?“ zeptal se Bruno.

„Samozřejmě. Standardní postup, v devět ráno schůze všech klíčových osob, v šest večer vyhodnocení. Když tu budu, povedu zasedání já, když tu nebudu, tak Carlos nebo Isabelle... Koukám, že pořád užíváte ten bezpečný mobil, co jsme vám dali.“

„Máte vybrané i nějaké náhradní místo, kdyby se něco zvrtlo?“

„Proč si myslíte, že budeme potřebovat změnit místo?“ zeptal se Carlos.

„Už jsem s Brigadierem pracoval.“

„Pojďme na balkon,“ řekl Brigadier. „Slunce už zašlo, takže si tam můžeme dát casse-croûte.“ Otočil se na bodyguarda. „Sehnal byste nějaké talíře a pár skleniček?“

„Už se stalo, pane. Pilippe šel do hotelu naproti a vypůjčil si je.“

„Je tam dost jater, aby se dostalo i na ochranku?“ otočil se Brigadier na Bruna. „Pít ve službě nebudou.“

„Dost pro všechny,“ přikývl Bruno. Povytáhl gumičku pod víkem sklenice, aby dovnitř vnikl vzduch a otevřel sklenici. Brigadier ji od něj vzal a přičichl. „Ochutnej to víno, Carlosi,“ řekl, když Bruno vyjmul nůž z pouzdra u pasu a vytáhl zátku z láhve vína zlatavé barvy. Pak Bruno nakrájel bagetu na pět stejných dílů a vyndal z tašky malou skleničku cibulové marmelády, kterou na podzim udělal.

„Bon appétit, a vítejte v gastronomickém srdci Francie,“ řekl ke Carlosovi. Nabral na nůž trochu žlutého kachního sádla, v němž játra uchovával, namazal jím bagetu a navrch přidal tlustý plátek jater a trošku marmelády.

„Je to fantastické,“ zamumlal Španěl s ústy plnými čerstvé bagety a jater. Ochutnal víno a oči se mu rozzářily. „Fantastické. Ty dvě věci si byly souzené.“

Bruno se spokojeně usmíval, Brigadier přičichl k vínu a řekl: „Jarní sluníčko zahřívající kameny starého zámku, fantastická foie gras a sklenička dokonalého vína. Co říkáte, Carlosi? Škoda že boj s terorismem nevypadá takhle pořád.“

Kapitola 4

Na oběd se J-J s Brunem dostali pozdě, ale Ivan jim nabídl omeletu s čerstvými jemnými poupaty pampelišek a k tomu karafu s novým domácím vínem z Domaine, ležícím o něco dále v údolí. Jeho plat du jour patřil k těm šťastnějším vzpomínkám na katastrofální milostný poměr s jednou belgickou dívkou z Charleroi, endives au jambon – šunka s čekankovými puky. Bruno si dobře pamatoval na Ivanovy tři měsíce letní blaženosti a následně opilecké období zlomeného srdce, když se s ním rozešla, a jeho Café de la Renaissance málem vzalo za své.

„Dělá dobrý bešamel, ten tvůj Ivan,“ konstatoval J-J, vytřel si prázdný talíř kouskem chleba, napil se mladého červeného vína a spokojeně se rozvalil na židli, velké hranaté ruce složené na impozantním břichu. „Ty ani nevíš, jakou máš kliku, že žiješ tady v St Denis. Žádné fastfoody, ale pár pořádných restaurací, víno z vlastního údolí. Polovina mých lidí v Périgueux je živa z pizz a hamburgerů, které si přinesou v krabici do práce.“

„Když mluvíš o svých lidech, mohou se podívat, jestli na tomhle nenajdou nějaké otisky?“ požádal Bruno inspektora a podal mu obálku s pamfletem proti krutému zacházení se zvířaty, který si přinesl z Villatteovy farmy. „Držel jsem to přes kapesník, ale nějaké moje rozmazané otisky tam být můžou.“

J-J přijal úkol s nelibostí. „Naší prioritou je určení identity toho mrtvého, aspoň až se zbavíme Brigadiera a těch pitomých ministrů. Chtějí polovinu mých lidí na zajištění bezpečnosti.“

„Takže co uděláte teď?“

„Čekáme na hlášení z forenzního. To, co mi řekli po prvním ohledání, byly celkem samozřejmé věci: mladý muž, mrtvý aspoň dvacet let, zastřelen, když už pravděpodobně ležel v hrobě, ale to s jistotou nevědí. Když dostaneme přesnější odhad věku a doby smrti, tak začneme procházet seznam pohřešovaných. Jenomže ve Francii zmizí ročně přes dvě stě tisíc lidí, takže to nebude jednoduché. A nemáme ponětí, odkud ten chlap byl. Jeden z forenzních specialistů nám řekl, že ošetření chrupu ukazuje na zahraničního zubaře.“

„Tady z okolí nebyl,“ řekl Bruno. „Znám seznam pohřešovaných místních lidí. Ale nějaká spojitost s tímhle místem být musí. Možná že vrah je odněkud odsud. To místo mohl znát jenom někdo místní. Nebo nějaký archeolog.“

„To bych netvrdil. Mohli tady tudy projíždět, vyslýchat ho v autě na zadním sedadle s rukama svázanýma za zády. Pak se ho rozhodli zbavit a to místo je prostě stranou a chráněné.“

„Tak stranou zase není. A byl by slyšet výstřel. Pak ho museli taky zakopat. Kdyby jen hledali nějaké opuštěné místo, našli by lepší někde v lese... Třeba to má nějaký důvod, proč si vybrali zrovna tuhle oblast. A pokud ano, tak nějaká spojitost se St Denis nebo okolím existuje – a tou spojitostí je vrah, ne oběť.“

„Jenomže dokud nevíme, kdo to byl...“ pokrčil J-J rameny. Ivan přinesl kávu a účet. J-J na účet nevěřícně zíral, pak pod talířek položil dvacetieurovou bankovku. „Přijet sem je jako cestování časem. Oběd pro dva a ještě dostanu na dvacku zpátky. Teď chápu, proč se ti tady tak líbí.“

„Zeptám se Joea, jestli by si na něco nevzpomněl. Vzpomínáš si na Joea? Sloužil tu přede mnou.“ Bruno vytáhl peněženku, ale J-J mávl rukou, ať ji schová, a se slovy: „Cestovní výlohy,“ založil Ivanův účet do poznámkového bloku.

„Dej mi vědět, když něco zjistíš, zvláště jestli si na něco vzpomene Joe. Jakmile dostanu forenzní zprávu, tak ti ji pošlu... Nejnadějnější stopou jsou ty hodinky. Jeden z mých kluků tvrdí, že uvnitř bude sériové číslo, podle kterého budeme moct přesněji zjistit, kdy se to stalo.“ J-J se podíval na své hodinky a namáhavě vstal. „Musím jít. Mimochodem, kvůli té mrtvole se ti ozve ta nová soudkyně. Poslal jsem jí hlášení o podezřelém úmrtí a chce vidět místo nálezu. Hlavně si pamatuj: je to feministka, vegetariánka a velice zelená – v obou smyslech slova.“

Kopírování dokumentů bylo možno v St Denis pořídit na třech místech a Bruno začal pátrání v tom nejbližším, Maison de la Presse. Když se zeptal, zda někdo nedávno nedělal větší počet kopií jedné stránky, Patrick zavrtěl hlavou. Většina jeho zákazníků pořizovala jenom jednu kopii, kopírovali občanský průkaz nebo doklad o uzavření manželství. Také mu nic neříkal leták, který mu Bruno ukázal. Bruno tedy přešel k Informatique, kde opravovali počítače, prodávali kancelářské potřeby a účtovali za stránku dvakrát tolik co Patrick. Místní to věděli, ale cizinci třeba ne. Nejnadějnější podnik – turistické informační středisko u řeky, si nechal nakonec. Tam si jeho známá z tenisového klubu, Gabrielle, zřídila malou internetovou kavárnu, prodávala tu jízdenky a obsluhovala i kopírku.

„Ten leták mi nic neříká, ale já se nikdy pořádně nekoukám, co kopíruju,“ řekla mu.

„Nechtěl někdo rozmnožit víckrát jednu předlohu?“

„Včera nebo možná předevčírem jsme dělali spoustu kopií pro ty studenty archeologie. Rozvrh služeb v kuchyni a poznámky a další papíry. Moc milá holka, ta Holanďanka. Mohlo to být tak padesát šedesát kopií.“

„Vidělas, co kopírovala? Dávalas to do kopírky sama?“

„Ne, někdo sem přišel a chtěl lístek do Bordeaux a ona věděla, jak s tím zacházet. Jenom jsem se pak podívala na počitadlo a řekla jí, kolik to stálo.“

„Poznala bys jí?“

„Samozřejmě. Byla tu hrozně dlouho, seděla u počítače a mailovala.“

„Můžeš se podívat na historii a zjistit, na které webové adresy se dívala?“

„Můžu, ale nevím, jak dlouho se tyhle informace v prohlížeči uchovávají. Nezapomeň, že touhle dobou tu nejsou žádní turisti, takže počítač je skoro pořád volný. Proto jsem ji tu nechala tak dlouho. Obvykle má každý jen hodinu, nebo taky jen půl, když je tu hodně lidí.“

Gabrielle spustila počítač, otevřela Internet Explorer, ale zjevně poslední uživatel historii prohlížení vymazal. Zatraceně, pomyslel si Bruno, možná to nebude až tak jednoduché.

„Počkej,“ vzpomněla si Gabrielle, „ona říkala, že Explorer nemá ráda. Že má doma Macbook, má ráda Apple a Microsoft nesnáší. Takže možná použila jiný prohlížeč...“

Odmlčela se a spustila Firefox, pak vyvolala „Historii“. Čtvrtá adresa byla petafrance.com a pátá holandská peta.nl.

„Můžeš mi tu historii prosím tě vytisknout, napsat tam dnešní datum a podepsat se pod ni?“ Počkal, až to Gabrielle udělá, pak kliknul na webovou stránku petafrance.com. Jak očekával, šlo o stránku s foie gras. „Ecrivez au ministre de ľAgriculture pour protester contre cinq années supplémentaires de cruauté du foie gras.“ Protestujte písemně u ministra zemědělství proti dalším pěti letům krutostí při výrobě foie gras.

Bruna napadlo, jak velký je rozdíl mezi apelováním na ministrovo svědomí a strhnutím drátěného plotu. Nevadilo mu, když někdo píše ministrovi. Ale způsobit hmotnou škodu majitelům naprosto legální a nepříliš prosperující farmy bylo něco zcela jiného, i kdyby pominul přejetá těla hus a kachen, která ráno viděl.

„Buď tak hodná a tohle mi vytiskni taky.“

Kliknul na holandskou pobočku PETA. Holandsky neuměl, ale poznal jména různých celebrit, která zřejmě propůjčila téhle kampani svá jména. Pak tam byly nějaké recepty na vegetariánskou náhražku foie gras. Zřejmě hlavně z hub. To bych mohl někdy zkusit, řekl si.

„O co jde, Bruno?“

„O Villatteovy. Někdo jim dneska v noci strhnul plot a vyhnal kachny a husy ven. Vypadá to, že ta milá Holanďanka v tom možná měla prsty.“

Gabrielle si dala ruku před ústa a zůstala na něj nevěřícně koukat. „Co budeš dělat? Zatkneš ji?“

„Nejdřív ze všeho budu muset mít jistotu, že to byla ona. A myslím, že v tom nejela sama, takže budu muset zjistit, kdo další se na tom podílel. Když sem přišla, tak byla sama?“

Gabrielle přikývla. „Přišla sama. Za chvíli pak přišla ještě skupinka dalších studentů a vzali si nějaké letáky o místních turistických možnostech. Odešla s nimi. A teď si vzpomínám, říkali jí Katie. Ale byla vážně moc zdvořilá, když platila ty kopie a čas na počítači, tak mi děkovala. Doufám, že nebude mít žádné problémy.“

„Jaký trest bys pro ni navrhla – kdyby sis byla jista, že to byla ona? Znáš přece Villatteovy, jsou to slušní, těžce pracující lidi. Znáš i jejich syna Daniela. Dobře hraje tenis. Co by s ním bylo, kdyby jeho rodiče přišli na buben?“

Gabrielle chvíli přemýšlela. „Přiměla bych ji, aby k nim zašla, přiznala se, že to udělala, a omluvila se. Asi by se měla omluvit písemně. Pak bych ji přesvědčila, aby zaplatila za uhynulé ptáky a za opravu plotu a nějakou kompenzaci za způsobené potíže. A doufala bych, že si z toho vezme poučení.“

Bruno si uvědomil ten rozdíl mezi Gabriellinou uvážlivou odpovědí a pomstychtivým prohlášením, které slyšel ráno od Alaina. Možná že to bylo tím, že Alain mluvil o anonymním nepříteli, který neměl konkrétní tvář; Gabrielle znala holandské děvče a bylo jí sympatické.

„Je hrozně mladá,“ pokračovala Gabrielle. „Třeba se prostě jen nechala strhnout. Znáš mladé lidi, jak se pro věci nadchnou. A některé ty krutosti na zvířatech jsou vážně odporné. Je mi nanic, když vidím v televizi ubohé velryby anebo jak palicemi utloukají tulení mláďata.“

„Každopádně my tulení mláďata nejíme,“ řekl Bruno. „Jíme kachny a foie gras a spousta našich sousedů je z toho živa. A díky nim dostávám svůj plat. A když o tom uvažuju, tak ty taky, Gabrielle. Ti všichni mají taky svoje práva. Díky za pomoc, dám ti vědět, jak se to bude vyvíjet.“

Městský kemp měl hezkou polohu u řeky. Z jedné strany s ním sousedilo městské koupaliště a na konci přecházel v rozsáhlý sportovní areál s běžeckou drahou a hřištěm pro děti. Mezi kempem a centrem města bylo několik místních turistických atrakcí: malé akvárium, momentálně zavřené, protože se v něm malovalo, přírodopisné muzeum a pláž, kde si bylo možno v létě vypůjčit kánoi. Za tím vším se rozkládaly krásné městské sady, nepříliš ambiciózní pokus napodobit štěrkem sypané cestičky, kostičkované trávníky a umělecky tvarované keře parku ve Versailles. Což zrovna nebyla úprava, která by se Brunovi zamlouvala.

Rychle prošel zahradou ke zdi, v níž byla za zimostrázovým keřem napůl skryta dřevěná branka pobitá kovovými cvoky. Ze svazku klíčů u pasu vybral ten správný a prošel dovnitř. Tenhle kus zahrady, v němž jako by čas plynul pomaleji a kde se v létě hemžili motýli, měl rád. Zamkl za sebou a rozhlédl se po starých cihlových zdech, pokrytých v pravidelných intervalech plochými stromy meruněk a broskví. Tlumená oranžová barva vybledlých cihel tvořila příjemné pozadí, na němž vynikala jasná zeleň nových listů. Tady, skrytá za zdmi, se rozkládala bylinná zahrada se záhony vzácných rostlin, jejíž tradice se táhla až do středověku, kdy se zde nacházel ženský klášter a kdy Jean Rey, místní botanik, napsal jednu z prvních knih o využití bylin v lékařství. Pokud Bruno věděl, bylo St Denis jediné město, jež zaměstnávalo vlastního bylinkáře – ostatně městu slušně vydělával dodávkami semínek a bylin pro homeopatický průmysl. Morillona, starého zahradníka nikde neviděl, ale Bruno chtěl stejně zahradou jen projít, protože to byla zkratka do kempu, takže otevřel dveře zadního vchodu a vyšel ven.

Kemp tvořilo velké pole křížem krážem protkané štěrkovými cestičkami a místy pro parkování. Jednomu konci kempu dominoval blok se sprchami, druhému budova s přijímací kanceláří, obchodem a restaurací. V rohu kempu, nahuštěné kolem břehu řeky, stálo možná až dvacet různobarevných stanů, jeden z nich velký, ostatní spíš malé. Nikde nebylo ani živáčka, jen z kanceláře k Brunovi doléhala tichá hudba. Uvnitř kanceláře zastihl Monique, jak kouří, luští křížovku v novinách Sud-Ouest a prozpěvuje si písničku právě vysílanou na Périgord-Bleu. Monique byla ženou Bernarda, který kemp vedl a prováděl všechny práce, které se tu vyskytly. Jeho choť měla zase na starosti obchod v kempu a městské koupaliště. Manželé bydleli zdarma v malém bytě nad kanceláří, žili ze dvou skromných platů a dřeli od počátku turistické sezóny v květnu až do konce září. Po zbytek roku nebylo celkem co dělat kromě údržby kempu.

„Salut, Bruno. Dáš si kávu?“ Monique, chemická blondýna s černými kořínky vlasů vyskočila a nastavila Brunovi buclatou tvář k polibku. Bruno přikývl a Monique začala manipulovat s malým kávovarem, který zářil novotou.

„Mám ho na zkoušku,“ kývla na kávovar. „Mně káva z něj chutná, ale Bernard má radši kávu postaru, vařenou na plotýnce sporáku. Co tě k nám přivádí?“

„Ti studenti, co tu kempují – patří všichni k té skupině, co dělá archeologický průzkum?“

„To doufám. Díky tomu dostali speciální slevu. Ale všichni měli ty správné doklady od muzea. Proč, něco provedli?“

„To zatím nevím. Ale Villatteovu farmu v noci přepadli nějací ochránci zvířat a nechali utéct spoustu kachen a hus. Žádní jiní cizí lidi tu nejsou, takže jsem si řekl, že se raději zeptám, jestli jsi od té omladiny něco nezaslechla.“

„Ne, baví se jenom mezi sebou, sami si vaří v tom velkém stanu, kde se všichni scházejí. Když zjistili, že jsou tady ceny vyšší než v supermarketu, tak tady už ani nic nekupují. Žádné problémy s nimi nejsou, až na hluk pozdě v noci, ale s tím se dalo počítat.“

„Vypadá to, že tu je víc stanů než lidí. Každý má svůj vlastní stan?“

„To jo, ale znáš studenty. Většina z nich už je spárovaná a spí spolu.“ Kávovar zachrchlal a začala z něj crčet káva do dvou hrnků, které Monique připravila pod trysky. Na podšálek položila kostku cukru, kávovou lžičku a v celofánu zabalenou sušenku. „Každé Velikonoce to tady je jako ve Spojených národech – Holanďani a Poláci, Belgičani a Angličani. Nevím, kam na ně Horst chodí. Někteří se sem vracejí a vidím je tu dva tři roky po sobě.“

„Mezi nimi je taky jedna holandská dívka jménem Katie, nebo tak nějak. Znáš ji?“

„Ta chodí pořád s jedním vysokým Angličanem. Její stan je momentálně prázdný.“

„Nebude ti vadit, když se do něj podívám?“ zeptal se a dopil kávu.

„Úředně?“

„Zatím ne, ale mohlo by být. Radši pojď se mnou a dávej pozor, jestli jí nechci štípnout kalhotky.“

„To by mě od tebe nepřekvapilo. Ale spíš jsi chtěl říct, abych dávala pozor, kdyby někdo šel kolem, co?“ culila se na Bruna. „Tak pojď. Provedeme policejní prohlídku.“

Kajtin stan byl prázdný až na pár plastových pytlů s oblečením a pár paperbacků ležících na plochém kameni. V Teddyho stanu byly dva spací pytle spojené zipem v jeden a dva ruksaky úhledně položené vedle sebe. Na provázku nataženém mezi dvěma stanovými tyčemi visely dva ručníky. Na dvou kamenech leželo prkno a na takto vytvořené poličce byly dva cínové talíře, hrnky, toaletní taštičky a pár knížek, které vypadaly jako učebnice. Bruno prolistoval papíry v malém kufříku, ale pokud ho jeho angličtina nešálila, byly to zřejmě kopie archeologických článků. O zvířatech nic. V ruksacích bylo jen další oblečení a totéž zřejmě obsahovaly i postranní kapsy, když je ohmatal.

Vylézal už ze stanu a vrtěl na Monique hlavou, když mu zazvonil mobil.

„Monsieur Courrèges?“ ptal se mladý ženský hlas velmi autoritativně. „Tady vyšetřující soudkyně Annette Meraillonová. Dozvěděla jsem se, že došlo k nálezu mrtvoly, a potřebuju ji vidět. Můžu být v St Denis za třicet minut. Kde se sejdeme?“

„Bonjour, Mademoiselle, vítejte v Périgordu,“ řekl. „Víte taky, že mrtvolu už odvezla státní policie na forenzní vyšetření?“

„Cože? Aniž bych to tam předem viděla?“ Hlas teď zněl o pár tónů výš.

„To byste si měla vyříkat s vrchním komisařem Jalipeauem. Ale pokud vím, je to zcela běžný postup, zvláště když existují problémy s identifikací mrtvého.“

„To se uvidí. Chci vidět místo nálezu. Kde se sejdeme?“

„Před radnicí, za třicet minut. Jsem v uniformě, takže si mě nemůžete splést. Můžete tam zaparkovat. Možná si vezměte nějaké vysoké nebo sportovní boty, je to kus cesty od silnice.“

„Dobře. Za třicet minut.“ Annette Meraillonová zavěsila a Bruno se podíval na hodinky. Měl ještě chvíli času, takže se otočil zpátky na Monique.

„Můžeme se ještě podívat do toho velkého stanu, kde říkáš, že se scházejí?“

Stan měl asi pět čtverečních metrů a před sebou velkou zastřešenou předsíň. V hlavní části bylo pár laviček spojených se stolky, které kemp poskytoval hostům pro barbecue. Na jednom ze stolků stálo malé rádio a vedle něho sloupek CD; o kus dál leželo pár prázdných krabic od pizzy a pětilitrová krabice levného červeného vína. Na druhém stolku bylo nějaké kuchyňské nádobí. Na podlážce stanu za lavičkou leželo na sobě pár přepravek se zeleninou a krabicemi cereálií a vedle nich stál rozpadající se proutěný košík s různým nářadím. Bruno zaregistroval kladivo, malou pilu, pár šroubováků a velké štípací kleště.

Kapitola 5

Malý peugeot projížděl kruhovým objezdem příliš rychle. Zahoukal na matku se dvěma dětmi v kočárku na přechodu pro chodce, aby počkaly s přecházením, načež se zakvílením brzd zastavil před radnicí přes dvě bíle vyznačená místa k parkování. Nárazník zůstal stát jen pár centimetrů před Brunovou nohou. Mladá žena v šedém vlněném kostýmu zběžně mrkla na Bruna, načež začala vyndávat papíry z kufříku na sedadle vedle sebe. Z míst, odkud se peugeot vynořil, se ozvala siréna. Peugeot byl nedávno umytý, ale nijak zánovní, na nárazníku měl promáčkliny a zadní blatníky byly poškrábané. Tak široké pneumatiky předtím Bruno viděl jenom u vozů jezdících rallye.

Bruno poklepal na okénko. „Vaše doklady, Mademoiselle.“

Přestala prohledávat kufřík a chladně se na Bruna podívala. Zvuk sirény zesílil a objevil se modrý četnický vůz se seržantem Julesem za volantem.

„Vy jste Courrèges, městský policista, ano?“

„Ano. Špatně jste zaparkovala a budete předvolána, protože jste nedala přednost chodcům na přechodu,“ řekl Bruno.

Uvědomoval si, že mluví s novou soudkyní, ale bdít nad dodržováním dopravních předpisů byla jedna z jeho povinností. Vyndal blok a zároveň Jules zaparkoval policejní dodávku za peugeotem, aby nemohl odjet.

„Taky jsi ji načapal?“ řekl Jules a vystoupil z vozu. „Naměřili jsme jí ve městě sedmdesát osm.“ Začal vyplňovat pokutový bloček pro překročení rychlosti.

„Seznam se s novou soudkyní Annette Meraillonovou,“ řekl Bruno. „Mademoiselle, tohle je seržant Jules.“

„Putain,“ ulevil si Jules. „Už jsem ho začal vyplňovat. Nemohou ho roztrhat, jsou číslované.“

„Jsem přesvědčen, že Mademoiselle Meraillonová zastává názor, že zákony se musí dodržovat,“ řekl Bruno. „Kde jste jí to naměřili?“

„Když jela kolem veteriny. V místě, kde je rychlost snížená z padesátky na třicítku. To jsou tři body dolů.“

„Plus ten přechod pro chodce,“ řekl Bruno, „to jsou čtyři body. A pokuta, když pomineme dvacet eur za parkování přes dva pruhy.“

„Pokud jste vy dva už skončili,“ řekla Annette Meraillonová, „jela jsem služebně a měla jsem tu schůzku – s vámi,“ ukázala na Bruna.

Jules s Brunem se na sebe zamyšleně podívali.

„Hrozilo nebezpečí z prodlení?“ zeptal se Jules.

„Samozřejmě.“

„Mademoiselle Meraillonová se chce podívat na místo, kde bylo nalezeno tělo, o němž ví, že už tam není,“ vysvětlil Bruno. „Služební cesta snad ano, ale těžko může hrozit nebezpečí z prodlení. A nevím o žádném paragrafu, který by dovoloval soudcům porušovat dopravní předpisy, když nehrozí nebezpečí ze spáchání trestného činu.“ „Tohle všechno je prostě směšné,“ začala slečna Meraillonová, právě když dorazila Florence s kočárkem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přeplněný hrob.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.