Inna Rottová

Vystudovala Strojní fakultu Vysoké školy textilní, obor konstrukce strojů a přístrojů provozu lehkého a textilního průmyslu, poté rok pracovala jako konstruktérka v Závodech textilního strojírenství a po přestěhování do Prahy působila ve Výzkumném stavu pro sdělovací techniku (VÚST).

V letech 1963–1971 byla učitelkou odborných předmětů na učňovské škole, poté (1971–1992) se živila jako tlumočnice a překladatelka na volné noze. Publikovala přes 400 povídek v různých časopisech a novinových přílohách. Vydala již přes 26 knih, které začaly vycházet od r. 1990. Až do roku 1998 publikovala pod jménem Mirovská, od r. 98 píše pod jménem Rottová (někdy taky Rott).

Posedlost vzácné dámy

Detektivní román se zabývá rodinou českých emigrantů žijící ve Štrasburku, na kterou dolehnou dozvuky podvodů a zločinů páchaných před čtvrt stoletím.

Majitel obuvnické firmy Mayer, původem z Prahy, je překvapen, když jeho žena Soňa, která nikdy nemilovala dlouhé cesty, se nevrátí z Prahy, oznámí, že bude cestovat a posílá jen krátké zprávy z různých konců Evropy. Mayer požádá detektivní službu z Prahy, aby jeho ženu vypátrala. Mladá spolupracovnice firmy, Sabina, zjistí, že Soňa provází na cestách mladého amerického houslistu.

Inna Rottová

Posedlost vzácné dámy

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

©Inna Rottová c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-101-4

Obsah

KAPITOLA I

KAPITOLA II

KAPITOLA III

KAPITOLA IV

KAPITOLA V

KAPITOLA VI

KAPITOLA VII

KAPITOLA VIII

KAPITOLA IX

KAPITOLA X

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Prostředí, osoby a události, o nichž vypráví tento příběh, nemají se skutečnými osobami a skutečnými událostmi nic společného a jsou plodem autorčiny fantazie.

KAPITOLA I

DAVID MAYER se zvedl od stolu.

„Dobře, jakmile se manželka vrátí, dám vám vědět,“ řekl.

Sportovně vyhlížející pětatřicátník vstal taky.

„Stačí, když nám paní Mayerová zavolá,“ kývl na stůl, kde zůstala ležet jeho vizitka. „Kdybych nebyl na místě, může mi nechat vzkaz, kde a kdy se s ní můžu setkat.“

Mayer se opřel o stůl. Nechtěl, aby muž viděl, jak se mu třesou ruce. Ze všech sil se snažil uklidnit. Moc se mu to ale nedařilo. Zdálo se, že během několika minut se ještě víc zmenšil, zhubl, jeho velký nos se ještě zvětšil a uši, nad kterými trčely chomáčky šedivých vlasů, odstávaly od kulaté lebky ještě víc. V tmavých a trochu vyvalených očích byl strach.

„Pořád ale nechápu, jak vám má manželka může pomoct,“ vrátil se k přerušenému rozhovoru. „V Monthorstu jsme nebyli přes pětadvacet let.“

„Můj švýcarský kolega mě informoval, že by mohla znát některé lidi, na které se jí chtěli zeptat,“ trpělivě vysvětlil muž.

„Já taky znám některé lidi…“

„Já vím, že znáte pana Adolfa Schulze.“

„Ten vás ale nezajímá?“

Muž se usmál skoro laskavě.

Jak už jsem vám řekl, pane Mayere, navštívil jsem vás, protože mě můj kolega z aargauské kantonální policie požádal, abych si promluvil s vaší paní, případně i s vámi. Ale jak jste mi už řekl, Kurta Nowacka neznáte,“ zatvářil se lítostivě muž. „Víc vám bohužel říct nemůžu.“

„A můžete mi říct, jestli to náhodou nebyl muzikant z orchestru? Manželka hrála v lázeňské kapele. Jen několik měsíců, když se svým prvním mužem odešla z Československa, ale později…“

Do pracovny nahlédla Mayerova sekretářka.

„Davide, je tu tvá dcera,“ hlásila provinile.

Do místnosti vtrhla asi dvacetiletá dívka.

„Tatí…“

David omluvně pohlédl na muže.

„Okamžik, pane Lyciete.“

„To je v pořádku. Už jsme se vlastně domluvili.“

Mayer viděl, jak se dcera při pohledu na muže zarazila, couvla o několik kroků a těsně u dveří zůstala nehybně stát.

„Heleno, za chvíli jsem ti k dispozici,“ řekl Mayer.

Dívka se nadechla. Beze slova se otočila k otci zády a vypochodovala z místnosti.

Mayer bezmocně pokrčil rameny.

Lyciet se chápavě usmál.

„Velice se omlouvám, že jsem vás připravil o čas.“

Mayer věděl, že by se slušelo odpovědět něco v tom duchu, že není zač, že policii vždy rád vypomůže. Přece byl emigrant, i když tady žil přes padesát let a padesát let byl francouzským občanem.

Jenže podle zkušeností svých blízkých a vzdálených předků, věčných přivandrovalců, věděl, že emigrant se nikdy a nikde v ničem nemůže cítit jistý. Na celém světě platí, že přivandrovalec musí být nejloajálnějším občanem. Zvlášť při jednání s úřady. Musí být co nejnápadnější. Musí prokazovat lásku k zemi podstatně větší, než ti, kteří se v ní narodili. A často ta láska musí být větší, než si ta země zaslouží. Bohužel ta láska bývá často jednostranná.

Jo, a musím vám poděkovat za svou tchyni,“ řekl najednou Lyciet.

„Prosím?“ Mayerovi to hned nedošlo.

„Tchyně si u vás nechala udělat boty. Nemůže si je vynachválit. Konečně už zase normálně chodí a nic ji netlačí ani nebolí.“ Ztišil hlas, jako by chtěl sdělit tajemství: „Takže už přestala být vzteklá.“

„Ano, to mě těší,“ přikývl David.

Jindy by z té chvály měl radost. Teď to sotva vnímal.

Firma Mayer & Co. vyráběla speciální zakázkové boty od historických a dobových pro divadelní a filmové kostýmy, přes obuv zvlášť upravenou pro různě postižené klienty až po boty podle nápadů módních návrhářů.

Firemním heslem bylo, že se nemá noha přizpůsobovat botě, ale bota noze.

Doprovodil Lycieta ke dveřím. Podali si ruce.

Ještě jednou se omlouvám,“ řekl Lyciet.

Mayer přikývl a otevřel dveře.

„Heleno? Pojď dál,“ vyzval dceru.

„Teď už je to zbytečné,“ oznámila mu dcera česky a pomalu vplula dovnitř.

Lyciet asi něco pochopil.

„Slečno Mayerová, nezlobte se na tatínka. Už odcházím…“ Usmál se trochu nepřirozeně.

„Promiňte, zapomněla jsem vás pozdravit, pane Lyciete,“ prohodila Mayerova dcera francouzsky.

„Vy se znáte?“ divil se Mayer.

„Jo, měla jsem tu čest,“ odpověděla česky Helena. Podívala se na hodinky a ironicky dodala: „Seznámili jsme se před necelými dvěma hodinami.“

„Kde?“ Mayer se díval užasle.

„Na naší chodbě. Skrz dveře. Pan Lyciet, bohužel jsem nezjistila jeho šarži, jestli je poručík nebo kapitán, nebo jak se jim u policie říká, se k nám dobýval domů. Ale já jsem ho odmítla pustit dovnitř. Proto jsem přišla, abych tě varovala. Jenže vidím, že policajti jsou rychlejší.“

„Přišel za mnou kvůli Soničce.“

Helena pokrčila nos.

Mayer si vzpomněl, že jeho dcera nesnášela, když její matce říkal zdrobnělinou… Sonička… Podle ní to znělo příliš staromódně a ryze česky.

„No, ale já jsem ho poslala do…“ Helena se zarazila a pohlédla na Lycieta.

Diskrétně se díval stranou.

Mayera zase napadlo, že je to velmi dobře vychovaný muž. A když se uváží, že je od policie a navíc Francouz…

Najednou uslyšel, jak Helena promluvila francouzsky.

„Pane Lyciete, určitě chápete, že si potřebuju s otcem promluvit.“

Lyciet se spěšně rozloučil.

„Nemyslíš, že to vůči Lycietovi bylo nezdvořilé?“ zamumlal Mayer, když se za policajtem zavřely dveře.

„Tatí!“ vybuchla Helena. „Ten chlap shání mámu kvůli nějakému zločinci z nějakého švýcarského zapadákova, a ty se staráš o zdvořilost?“

Mayer dceřin výbuch přehlédl. „Na co se tě vlastně ptal?“ chtěl vědět.

„Kde je máma.“

„A cos mu řekla?“

„Že mu do toho nic není. Přece jsem ho nepustila do bytu.“

„Neukázal ti odznak?“

„Ukázal. Ale copak se vyznám v odznacích?“ zašklebila se.

„Och…“ vyletělo z Mayera.

„Neboj. Pak jsem se nad ním slitovala a řekla jsem mu, že pokud vím, máma je nejspíš v Praze. Ať ji tam hledají po hotelích. A taky jsem mu řekla, že pokud není v Praze, tak je na cestách, protože ráda cestuje,“ zašklebila se. „Dokonce jsem mu řekla, že od ní dostáváme pohlednice.“

„Co ještě chtěl vědět?“

Helena se zhluboka nadechla a hlučně vydechla.

„Totéž co my: Kdy se vrátí.“

„A cos mu řekla?“

„Úplnou pravdu. Že nevíme.“

„Nebylo mu to divné?“

„Možná že bylo. Ale dál jsem se s ním už nebavila. Poradila jsem mu, že když chce něco vědět, tak ať mě předvolá. No, a on začal, že to není nutné, že to dělá jen pro nějakého německého kamaráda, že to není po oficiální linii. Tak jsem mu řekla, že když to není oficiálně, tak nám napřed musí zavolat, hezky požádat o schůzku a domluvit se, kdy na něho budeme mít náladu a čas.“

Mayer začal svou dceru nechtěně obdivovat. Jak to ta mladá generace dělá, že se chová tak neohroženě? Je sebejistá a vědomá si svých práv.

Tomu pocitu neohroženosti se dospělý člověk asi nenaučí. S tím pocitem se musí narodit. Přesněji řečeno, odmalička vědět, že se mu nic zlého stát nemůže.

David Mayer se celý život cítil ohrožen. Celých svých sedmdesát let.

„Na co se ještě ptal?“

„Vždyť ti říkám, že jsem zaklapla dveře. Málem jsem mu přerazila jeho…“

„Heleno!“

„No co?“ zašklebila se. „Chtěla jsem říct - nos…“

Mayer se těžkým krokem vrátil ke stolu a svezl se na židli. Třesoucíma rukama vytáhl šuplík, vyndal nějakou malou hnědou lahvičku, vysypal na dlaň malou tabletu, chvíli se na ni díval, pak ji hodil zpátky do lahvičky a vrátil ji do šuplíku. Chvíli přemýšlel a najednou prudce rozhodil rukama.

„Proč se nevrátí domů? Proč nechce říct, kde je a co dělá?“ zmlkl.

„Tatí, ale máma skoro na každé pohlednici píše, že nám všechno vysvětlí…“

„Kdyby mi aspoň prozradila, o co jí vlastně jde,“ povzdychl. „Když posledně odjížděla do Prahy, ani slovem mi nenaznačila, že touží po cestování… Dřív cestování nesnášela a najednou ji popadla touha cestovat?“

„Možná že je to tím, že dřív, za mlada cestovat nesměla…“

„To se, holčičko, mýlíš. Dřív jako výborná houslistka jezdila ven víc než kdokoliv z jejích vrstevníků. Myslíš, že by se jí jinak podařilo takhle bez problémů utéct?“

„Máma mi vyprávěla, že to nebylo úplně bez problémů,“ tiše namítla Helena.

„Samozřejmě, že nějaké byly… Jenže teď najednou lítá z místa na místo a nikdo neví proč. Odkud se najednou vzala tahle posedlost cestováním?“

„Posedlost?“ Helena to české slovo asi neznala.

„Ano, posedlost,“ trval na svém. „A nebylo to kvůli té její náhlé posedlosti, když nechtěla, abych s ní posledně jel do Prahy?“

„Tatí, pokud vím, do Prahy jsi s mámou vůbec nejezdil,“ připomněla mu Helena.

„Jak to vůbec? A co v devadesátém prvním? To si nepamatuješ?“

„Ale jo, pamatuju si. Bylo mi dvanáct a chtěla jsem do Prahy jet s vámi. Jenže tys tvrdil, že nesmím vynechat školu.“

„Tak vidíš? A co ty víš, jestli jsem letos tam jet chtěl nebo nechtěl?“

Samozřejmě že nechtěl.

David Mayer se nechtěl zase ocitnout na místech, kde se narodil a strávil deset předválečných let.

Stačila mu ta návštěva v roce devadesát jedna.

Tehdy se mu zdálo, že kolem bloků v Široké ulici, kde se narodil, bloudí duše jeho prarodičů a rodičů, celého početného příbuzenstva, přátel a známých. Ptají se ho, proč zrovna on jediný zůstal naživu? Čím je lepší než ostatní? A co v tom životě, který mu dopřál Všemohoucí, dokázal?

Po šestačtyřiceti letech stál u svého bývalého domu.

Na zdi byla pamětní deska. Oznamovala, že na tomto místě v květnových dnech roku 1945 zahynul hrdina. Ale nic už nebylo napsáno o tom, že v krásně upravených bytech tohoto činžáku bydlelo deset rodin, přes šedesát lidí, kteří taky zahynuli.

Věděl, že se bývalým majitelům vrací majetek. Jenže jeho rodičům dům sebrali Němci.

Komu pak patřil za války? A komu po válce?

Kdo má podle nových zákonů teď právo na ten dům? Komu ho vrátili?

David Mayer po tom nepátral.

Pak už do Prahy nejezdil. Nestál o to, aby znovu prožil ten pocit beznaděje a hlubokého žalu.

Od návštěvy v jednadevadesátém se Mayer pokaždé, když se Soňa chystala do Prahy, vymlouval na práci. A pokaždé se mu zdálo, že si Soňa oddychla.

V Praze se nikdy nezdržela víc než čtrnáct dnů. To jí stačilo, aby se setkala s bývalými přáteli a navštívila několik koncertů.

Pokaždé se z Prahy vracela vlakem. Kvůli několika kufrům nabitým knihami, které jí věnovali přátelé a které si nakoupila. Cesta letadlem by se kvůli těm knížkám prodražila.

Díky těm knížkám si Mayer obnovil češtinu, kterou za ta léta ve Francii začal zapomínat.

Vášeň ke knihám a čtení je spojovala snad víc než to, že se oba narodili v Praze. Vlastně ji poznal kvůli knížkám. Skoro jako v jednom z Kunderových románů.

Seznámili se v roce sedmdesát šest.

Mayer tehdy trávil týden v malých lázních Monthorstu v Schulzově hotelu. Na několik let se to stalo Mayerovou tradicí: Každý rok mimo hlavní sezónu trávil týden v Schulzově hotelu.

Dalo by se říct, že s Adolfem Schulzem byli přátelé. Skamarádili se v době, kdy Mayer teprve rozjížděl podnik a snažil se malou ševcovskou dílnu proměnit ve firmu s vlastní značkou.

Asi tomu tak chtěla náhoda: Schulz cestou ve vlaku objevil v inzertních novinách Mayerovu nabídku ortopedických a jiných bot přizpůsobených různým profesím. Za docela únosné ceny.

Schulz hned zavolal na číslo uvedené v inzerátu. Vysvětlil Mayerovi, že má dvanáctiletého syna, který přežil pád laviny a kterému amputovali omrzlé prsty na nohou. Mayer navrhl, aby syna přivezl do Štrasburku. Vzal míry chlapcových nohou a za měsíc malý Schulz už mohl nejen bez viditelného kulhání chodit, ale i běhat a poskakovat.

Schulz pozval Mayera do svého hotelu. Objednal u něho boty pro sebe, pro manželku, pro číšníky a servírky, pak pro celý hotelový personál a dokonce pro sedm barových muzikantek.

Ty muzikantky byl Schulzův způsob dobročinnosti a jeho vlastní vynález. Široko daleko nic podobného nebylo.

V hotelovém baru se hostům nepředváděli uřvaní a křepčící zpěváci, neohlušovali je zdmi otřásající bicí, netrhala jim nervy kvílivá elektronika. Vlastně to ani nebyl typický bar, ale něco mezi lázeňským klubem a útulnou kavárnou s nočním provozem. A kapela připomínala promenádní orchestr, který taky hrál příjemnou hudbu k tanci. Večer co večer uším návštěvníků lahodily a oči radovaly mladé muzikantky z Maďarska, Polska, Bulharska a Rumunska. Jen klavíristka paní Novack byla místní a byla to už žena v letech. Dřív dělala korepetitorku v opeře, ale její syn zde založil malou cestovní a ubytovací kancelář a stárnoucí matku přestěhoval k sobě. Začala hrát na klavír, aby, jak říkala, nevyšla ze cviku. Soucítila s dívkami a pomáhala jim mateřskými radami.

Pak už Mayer jezdil za Schulzem jen tak, na návštěvu.

Složení orchestru jakož i hotelového personálu se pořád obměňovalo. Příliv uprchlíků neustával. O Schulzovi se dokonce povídalo, že je jakýsi uprchlický dobrodinec. Těm nešťastníkům pomáhal, jak mohl.

Mayerovi se dokonce doneslo, že se tak pokoušel odčinit zlo, které napáchal Schulzův otec za války. Ale není jedno, z jakých pohnutek koná člověk dobro? Děti přece neodpovídají za rodiče.

A tak pokaždé, když se v Schulzově hotelu objevil někdo nový z personálu nebo v orchestru, vzal si Mayer jeho míry nohy. Sám, ačkoliv na to už měl lidi.

Tehdy, v roce sedmdesát šest, hned v první den Mayerovy týdenní dovolené, za ním přišel Schulz. Prý má v orchestru jednu vynikající houslistku, Mayerovu krajanku. Na té dívence Schulzovi obzvlášť záleží, protože hraje opravdu dobře. Ne že by ostatní hrály špatně, ale tato je o hodně převyšuje.

Jenže s ní jsou problémy. Nemohl by si s ní David nějak promluvit? Schulz by ji nerad propustil. Avšak nemůže si dovolit, aby mezi jeho personálem vznikla nevraživost a napětí.

„Copak vyvádí?“ zajímal se Mayer. „Jestli přes míru pije, tak ji raději propusť,“ poradil. Nebylo nic neobvyklého, když se emigranti dávali na pití.

„Právě naopak,“ povzdychl si Schulz.

„Co může být opak pití?“ divil se Mayer. „Drogy?“

„Ne. Nic takového,“ řekl s lítostí Schulz.

„Tak co ještě? Krade?“

„Vůbec ne.“

„Tak to už nevím. Zbývá jen prostituce, ale to by snad…“

„Počkej,“ zadržel ho Schulz. „Podívej se, a musíš mi věřit, že tyhle muzikantky nejsou žádné prodejné holky. Jenže Soňa, jmenuje se Soňa Dolejšová, kazí všem pověst…“

„Aha. Takže jsem to uhádl.“

„Ne, neuhádl jsi to. Je to úplně jinak. Chová se jako klášterní schovanka. Kvůli ní děvčata přicházejí o své výdělky. Odmítá všechna pozvání. Nejen že s nikým nejde do pokoje, ale ani ke stolu. A to zase vadí barmanům.“

„Ale vždyť jsi vždycky tvrdil, že dívky…“

„…nejsou prodejné holky. Dostávají jen jakýsi peněžní dárek, rozumíš? Dalo by se tomu říct, že je to jen taková pozornost a poděkování za to, že milá, inteligentní dívka ze souboru strávila s hostem pár příjemných chvil. Rozumíš?“

„Nevěděl jsem, že k povinnostem muzikantek patří, aby trávily s hosty pár příjemných chvil,“ poznamenal Mayer.

„Vůbec to není povinnost. Záleží to jen na jejich dobré vůli. Avšak jaksi se s tím počítá. A když jedna z nich tu dobrou vůli neprojevuje, narušuje tu zavedenou…“ Schulz hledal správné slovo.

„Zvyklost?“ napověděl mu Mayer.

„Ne, spíš vstřícnost. Jakousi přátelskou atmosféru. Ano. Ovzduší pohody. Podívej se, dovedeš si představit, jak se cítí takový úplně obyčejný chlap, solidní muž, a jak víš, nesolidní hosté můj bar nenavštěvují, když pozve ke stolu dívku z kapely a ta ho striktně odmítne?“

„Dá mu košem?“

„Jo. Dá mu košem. Myslíš, že se pak odváží pozvat jinou? Nejspíš ne. A tohle Soňa dělá.“

„Dává chlapům košem?“ zasmál se Mayer.

„Davide, nesměj se, myslím to vážně. Dělá to velmi netaktně. A ostatní děvčata si na ni stěžují… Už nemluvím o jejích dvou spolubydlících Srbkách. Nejsou to muzikantky, ale pomocnice v kuchyni.“

„A jim taky vadí, že ta Soňa nechce…“

„Ano a ještě něco jiného. Vadí jim, že ta dívenka dlouho do noci, vlastně do rána, čte. A svítí.“

Mayer se rozesmál.

„Davide, to není k smíchu. Děvčata musí brzy ráno vstávat. Je tu taky finanční problém. Elektřina není zadarmo. Za elektřinu všechny tři dívky platí stejným dílem… Přece kvůli jedné knihomolce nebudou v pokojíku hlídat spotřebu elektřiny každé zvlášť.“

„Pokud vím, dívky tady hrají za byt a stravu,“ připomněl mu Mayer.

„Ano, ale jen do určitého limitu. Když ho překročí, musí doplatit. A jak jsi pochopil, Soňa ani nemá z čeho zaplatit…“

„Kolik ti dluží?“

„No počkej, tys mě nepochopil. Mně totiž vůbec nejde o těch pár šilinků, i když se peníze neválejí na zemi, ale o to, aby celkem změnila své chování,“ vykládal trpělivě Schulz.

Pak se pustil do rozvláčného líčení, jak je ta česká emigrantka vůbec divná. Když jí provozní vytkl to rušení a velký nárůst spotřeby elektřiny, jen se ho zeptala, jestli má odejít hned nebo až na konci měsíce.

Ani se neomluví.

Ani neslibuje, že se napraví.

Asi cítí, že Schulz nemá to srdce ji propustit. Přece nemá nic. I housle pro ni musel koupit od jednoho potulného Rumuna. Je neuvěřitelné, jak v jejích rukou znějí i tyhle tovární skřipky.

Schulz se netají tím, že má pro ni slabost. To tu každý vidí. Ačkoliv o ní skoro nic neví. Jen to, že před nějakým rokem utekla s manželem z Československa. Utekli prý každý zvlášť a rovnou zamířili na kliniku, která je jen pár kilometrů odsud. Uprostřed krásného lesoparku.

Ta Soňa a její manžel k nim do lázní namířili hlavně proto, že je tu velmi slušný lázeňský orchestr, že tu žijí hodní lidé, kteří pomáhají emigrantům. Hlavně lidé z kliniky. A sám doktor Richter, jako i Schulz, patří k okruhu lidí, kteří se tu starají o kulturu.

Pochopitelně že těm mladým manželům pomohli. Bydleli v levném podnájmu v domku nemocniční uklízečky.

Soňu vzali do lázeňského orchestru. Hned se stala koncertní mistryní.

Ale hrála jen krátce. Měla nějaké zdravotní potíže. Několik týdnů se léčila na Richterově klinice.

Ale právě v té době její manžel někam zmizel. Odjel. A odnesl s sebou i to málo, co vůbec měli. To děvče zůstalo úplně bez peněz.

Schulz, který obdivoval Sonino mistrovství, se ho snažil najít. Nepodařilo se mu to. Ale za nějaký čas dostala Soňa obálku s žádostí o rozvod. Z Kanady.

Ale ještě předtím se paní Benes, to je ta nemocniční uklízečka, obrátila na Schulze, jestli by dívce nemohl pomoct.

Tak co měl dělat? Nechat ji na ulici?

Neviděl jiné východisko, než jí nabídnout, aby hrála v jeho baru. Za stravu a byt. Jako dočasné řešení. Byl totiž přesvědčen, že za nějakou dobu našetří dost peněz, aby mu splatila nástroj, obstarala si lepší a zkusila nějaké konkurzy do solidních souborů.

Z dobroty srdce jí pomohl zařídit potřebná povolení a papíry.

„A myslíš si, Davide, že pochopila, kolik námahy, jednání, a pochopitelně i finančních prostředků mě to stálo?“ položil Schulz řečnickou otázku.

Mayer správně předpokládal, že ne. Všichni mladí lidé berou pomoc starších jako samozřejmost.

„No, a myslíš si, že teď oplývá vděčností?“ povzdychl Schulz.

Mayer zavrtěl hlavou. Vděčnost je dneska vzácnější než půlkilový diamant.

„Myslíš, že se snaží trochu si vydělat?“ položil další otázku.

Na tuto otázku Mayer nereagoval.

Schulz tedy odpověděl sám.

„Vůbec ne. O nic se nestará. Jako by jí ten stav, kdy nemá ani vlastní peníze, ani kapesné, vyhovoval. S nikým se nepřátelí, ani se svými krajankami z kapely.“

Mayer ho poslouchal s velkým zaujetím. Cítil, že na neznámou dívku začínal být zvědavý.

Schulz pokračoval.

Vyprávěl, jak neustával ve snaze té zvláštní dívce pomoct. Jednou pozval do hotelu muže z významné hudební agentury. Aby si Soňu poslechl. Doufal, že až Soňu uslyší hrát, okamžitě se jí ujme. Agent přijel, bohatě pojedl a popil, nadšeně Soně zatleskal a pak ji pozval do pokoje. Co se tam odehrálo, si Schulz může jen domýšlet. Ale ráno agent bez rozloučení a poděkování odjel.

„Je to s ní těžký,“ opakoval jako refrén Schulz. „Víš, co se o ní mezi personálem začalo povídat? Že za sebou má nějaký zločin. Jedni vykládají, že něco spáchala doma, v Československu, a proto utekla. Jiní, že prý něco udělala tady, a proto nikam nechodí a všem se vyhýbá,“ uzavřel Schulz své vyprávění. „Mohl bys jí nějak domluvit?“

„Zjišťoval jsi, jestli je na těch povídačkách něco pravdy?“ zeptal se Mayer.

„No, něco jsem prověřoval. Nezjistil jsem nic.“

Mayer už ale zapomněl, co na něm Schulz původně chtěl.

„Tak v čem jí mám domluvit?“

„No, aby trochu změnila své chování.“

„Aby včas zhasínala?“ vzpomněl si Mayer.

„To taky. Ale hlavně aby byla vstřícnější k hostům.“

„Tak to po mně nechtěj,“ odmítl Mayer.

„Podívej se, Davide, přece víš, že sem k nám do lázní se většinou nejezdí kvůli radovánkám, ale kvůli vzácnému klidu a hlavně díky ženskému sanatoriu a Richterově klinice. Uvědom si, že většina mých hostů jsou buď manželské páry marně toužící po potomcích, které se přijely poradit s doktorem Richterem. Anebo budoucí otcové, kteří chtějí být nablízku svým už těhotným ženám, nebo je jen přijeli navštívit, protože ty chudinky musejí být v sanatoriu i několik měsíců před porodem. Vždyť tvá krajanka to ví. Přece si musí uvědomit, že není nic špatného na tom, když svou milou přítomností trochu rozptýlí nervozitu a napětí stresovaného muže.“

Mayer si myslel, že je. Vůbec se mu nezdálo, že je správné, aby mladá hezká dívka rozptylovala nervozitu budoucích otců.

Jenže není slušné poučovat svého hostitele o morálce.

Takže si svůj názor nechal pro sebe.

„Proč jí to nevysvětlíš sám?“ zeptal se.

„Není to vhodné,“ odpověděl krátce a zdůraznil: „Je velmi hezká.“ Asi to mělo být dostatečným vysvětlením. „Také neumí moc dobře německy,“ dodal. „Pokus se ji přesvědčit, že by se měla občas přemoct. Přece víš, že každý musí dělat něco, co mu nesedí. Na co nemá chuť. Přece potřebuje peníze.“

„A ty může dostat, jen když s nějakým hostem…“

„Ostatní dívky to dělají. Proč si myslí, že je lepší?“

„Sám jsi říkal, že je lepší,“ připomněl mu Mayer.

„Jako houslistka, ano. Podívej se, líbí se mi, že je tak hrdá. Dokonce jsem už přemýšlel, že jí budu dávat nějaký stálý plat. Aby neměla pocit, že musí brát peníze od hostů. Stačí, aby projevila aspoň trochu dobré vůle…“

Mayera to dost překvapilo. Ta dívka musí být opravdu zvláštní, když jeho jinak tak šetrný a opatrný přítel byl ochotný přistoupit na takovou oběť.

„No dobře, ale jak si to představuješ?“ souhlasil nepřímo Mayer. „Potřebuje nové boty ? Chceš, abych jí vzal míry a při té příležitosti…“

„Ne, promluv si s ní ještě předtím, než ty míry budeš brát. Přece, když nám neslíbí, že se změní, budu ji muset propustit. Proč bych pak pro ni objednával boty?“

Schulz uměl počítat i drobné. Ostatně Mayer taky nerad zbytečně rozhazoval.

„Tak jak to mám udělat? To víš, že nejsem milovník nočních podniků. Chceš, abych udělal výjimku a šel do baru a…“ Vtom se zarazil. „Tak to ne! Snad nechceš, abych ji pozval do svého pokoje…“ pohoršením mu až přeskočil hlas. „Nebudeš mi věřit, ale v životě jsem…“

„Davide, stačí jen…“

„Ne, v tomhle nejedu!“

„Počkej…“ zrozpačitěl Schulz. Mayerova reakce ho zaskočila.

„V tomhle ti nemůžu, ani nechci pomoct. A chceš-li, abychom zůstali přáteli…“

„Davide, tys mě špatně pochopil,“ řekl Schulz. Vyhnul se Mayerovu pohledu a pokračoval: „Když nechceš, tak ji nemusíš zvát do pokoje. I když jsem neměl na mysli nic jiného, než že si s ní v klidu a přátelsky popovídáš. Ale můžeš se s ní setkat i přes den. Řekněme, že hned teď. Je na obědě.“

Mayer se podíval nedůvěřivě.

„Klidně jí řekni, že jsme staří přátelé. Jsme přece přátelé?“ Mayer mlčel a Schulz pokračoval: „Půjdeš do hospodářské budovy, tam vzadu je taky kuchyně a jídelny pro zaměstnance. Najdeš jídelnu číslo čtyři, je pro neplatící personál… To je pro ty, kteří se stravují zadarmo… Nahlídneš do té jídelny, jako že jsi zvědavý na veškeré zařízení hotelu…“

„Což je pravda,“ přikývl Mayer. Už se uklidnil. Jenže pořád ještě nevím, jak ji oslovím…“

„Však si něco vymyslíš,“ ujistil ho Schulz. „Obědy jim vydávají přesně od půl druhé do dvou.“

V jídelně pro tak zvaný neplatící personál ji Mayer poznal hned.

Seděla u stolu sama, měla před sebou talíř s jídlem a otevřenou knížku opřenou o slánku.

Byla tak zabraná do čtení, že ho ani neslyšela přicházet.

„Slečno, prý je to nezdravý, číst u jídla.“

Trhla sebou. Zvedla k Mayerovi oči.

Jestli byla hezká nebo ne, Mayer by v tu chvíli říct nemohl. Viděl jen její oči.

Chvilku se na sebe zaraženě dívali.

První se ovládl Mayer.

„Co vlastně čtete?“ sklonil se nad knížkou.

Dívka se vyděsila. Rychle zaklapla knížku.

Pak se rozesmála.

„Připadám si jako princ, kterému se podařilo rozesmát šíleně smutnou princeznu,“ řekl Mayer.

„Máte pravdu. Strašně dlouho jsem se nesmála.“

„Smím vědět, čím se mi vás podařilo rozesmát? Abych to někdy zopakoval?“

„Asi se vám to už nepodaří. Leda že byste zase potkal někoho, kdo si nemůže zvyknout, že je v zemi, kde Škvorecký není zakázán a číst ho není trestný čin.“

„Kdo je to Škvorecký a co provedl?“

„Vy nevíte, kdo je Škvorecký?“ divila se.

„Ne. Ale budu rád, když mě o něm poučíte. Jenže…“ podíval se na hodinky. „Za deset minut vám končí přestávka na oběd. Směl bych vás někam večer pozvat? Vím, že večer hrajete. Až skončíte program…“

Zvážněla a striktně odmítla: „Bohužel jsem pak unavená a potřebuju jít spát.“

„Ale kdo mě pak zasvětí do moderní české literatury?“ nevzdával se.

„Dám vám kontakt na jednu starší paní. Jmenuje se Benešová, ale háček nad S se jejímu nebožtíkovi manželovi někam ztratil. Přesto jí po muži zbyla velmi slušná hromádka českých knih a časopisů. A ačkoliv je jen uklízečka, odebírá knížky, které její manžel před léty objednal. Prý to dělá na památku na svého muže.“

Pohlédla na hodinky a zvedla se.

„Nenechal jsem vás najíst se.“

„…ani si dočíst stránku.“ Sebrala ze stolu talíře a příbory a šla s nimi k okénku.

Mayer ji následoval.

„Slečno Dolejšová, a co odpoledne?“ zeptal se jí a začervenal se. Připadal si jako kluk, který se doprošuje o schůzku. Ale vždyť mu o nic jiného v tu chvíli nešlo.

Otočila se k němu.

„Vy víte, jak se jmenuju?“

„Řekl mi o vás Adolf, totiž Schulz,“ přiznal.

Ostražitě na něho pohlédla.

„Schulz vás za mnou poslal?“

Viděl, že nemělo cenu to zapírat.

„Ano. Řekl, že jste velmi dobrá houslistka a navíc má krajanka. Byl jsem na vás zvědavý.“

„Aha,“ poznamenala.

Pomalu dala nádobí na odkládací pult. Pak sáhla na kliku dveří, které byly vedle.

Mayer se polekal, že mu zmizí.

„Jsem z Prahy, a vy?“ zeptal se honem.

„Taky z Prahy.“

„Kde jste bydlela? Ve které čtvrti?“

Podívala se na něho zamyšleně.

„Odpoledne cvičím. Mezi čtvrtou a půl šestou mám hodinu a půl čas. Hodí se vám to?“

Radostí málem nadskočil.

„Ano! Výborně!“ Pak si vzpomněl: Jsem Mayer. David Mayer.“

„Slyšela jsem o vás. Prý jste hotelový dobrodinec,“ ukázala na své nohy obuté do látkových bačkor.

Mayer zahlédl nepatrnou vybouleninu u palce. Jasný příznak ploché nohy.

„Ano. Jsem velmi dobrý švec.“

Za půl roku se vzali.

Měli civilní svatbu v Monthorstu a za svědky jim šli Schulz a hodná uklízečka paní Benešová bez háčku nad S.

Jako svatební dar jí Mayer koupil mistrovské housle.

Měla z nich velkou radost. Ale už nikdy nehrála. Tvrdila, že měla příliš dlouhou přestávku. Že kvůli šumaření v barové kapele, kdy hosty bavily operetními odrhovačkami, ztratila schopnost hrát pořádně.

Teprve těsně před svatbou se jí Mayer odvážil zeptat, co jí vlastně bylo, že musela do nemocnice.

„Ženské potíže,“ odpověděla neochotně. „Ale to už je za mnou,“ dodala a požádala: „Prosím, nemluvme o tom.“

Takže o tom už nikdy spolu nemluvili.

Do krásných klidných lázní, ani do Schulzova hotelu už nikdy nejeli.

Od té doby uplynulo pětadvacet let.

David Mayer a Soňa se na delší dobu než na jeden den nerozloučili. Až v posledních deseti letech, po převratu v Čechách, vždycky tak dva tři týdny v roce, byl Mayer doma bez Soni. Ty dva tři týdny trávila v Praze.

Ale když mu začátkem února z Prahy zavolala a řekla, že pojede do Brna a pak do Bratislavy, velmi se divil.

Když mu pak volala z Vídně a oznámila mu, že nějakou dobu potřebuje cestovat, vyrazilo mu to dech.

Ještě víc mu vyrazilo dech, když mu večer domů zavolal z ničeho nic Schulz. Jejich někdejší přátelství se postupem času omezilo jen na výměnu novoročenek. A najednou, po dlouhé době, Schulz zavolal pozdě večer na Mayerův privátní telefon.

„Tak jak se ti daří?“ ptal se vesele. Ale vyznělo to dost nepřirozeně.

Vyměnili si několik banálních vět o zdraví a o rychle utíkajícím čase. Pak chtěl mluvit se Soňou.

„Bohužel není doma. Je v Praze,“ použil svou obvyklou lež Mayer.

„A kdy se vrátí?“

„To přesně nevím.“

„Tak ji pozdravuj,“ řekl zklamaně.

Vyměnili si ještě několik obligátních frází jako lidé, kteří už dávno nemají nic společného.

Než se rozloučili, Schulz jen tak prohodil: Jo, a četl jsi o tom skandálu s doktorem Richterem? Jo, kamaráde, už to nejsou ty naše krásné klidné lázně, kam bohaté paničky z celého světa jezdily do Richterova sanatoria na léčení.“

Mayer mlčel a Schulz dodal: „Řekni to Soně. O tom Richterovi.“

Mayer slíbil, že Soně všechno vyřídí.

Pak se navzájem ujistili, že si budou psát a telefonovat.

A Mayer si pak ještě dlouho lámal hlavu, co znamenal ten Schulzův telefonát.

Za týden po Schulzově telefonátu se Soňa ozvala ze Stockholmu a oznámila mu, že se chystá do Tokia.

Mayera popadl vztek.

„Víš, že tě sháněl Schulz? Musel jsem se stydět!“

„Proč?“

„Protože jsem kvůli tobě musel lhát! Řekl jsem mu, že jsi v Praze,“

„Ptám se, proč mě sháněl,“ upřesnila svou otázku. To, že se Mayer musel uchýlit ke lži, Soňu nezajímalo.

„To já nevím, proč tě sháněl. Ale ptám se tě, proč lítáš po světě?“

„Potřebuju něco zjistit.“

„A já nemám právo vědět, co?“

„To se týká něčeho, co se stalo, ještě než jsme se poznali,“ odpověděla.

„Když jsi hrála u Schulze?“

„Ano. A ještě předtím.“

„Kdy předtím?“

„Než jsme se poznali.“ Pak skoro prosebně dodala: „Davide, prosím tě, věř mi, teď ti nic nemůžu říct.“

Mayer dostal strach.

„Někdo tě vydírá?“

„Ne,“ odpověděla krátce.

„A co vlastně teď děláš ve Stockholmu?“

„Nic.“

Jak to, nic?“

„Nic… Jen potřebuju cestovat.“

„Potřebuješ nebo chceš?“ upřesňoval, i když to vyjde nastejno.

Soňa chvíli mlčela a David Mayer nevydržel: „Nezdá se ti, že to tvoje nic stojí dost peněz?“

Soňa mu odpověděla, že to ví. Ale že je to pro ni životně důležité.

Tedy se jí rovnou zeptal: „Cestuješ sama?“

Její odpověď zněla přesvědčivě: „Částečně.“

„Ach tak.“

Pochopil, že situaci odhadl správně: Za jejím cestováním je nějaký muž.

Možná, že je to její bývalý manžel? Nebo někdo jiný?

Měl nutkání ji zahrnout výčitkami.

Místo toho prohlásil: „Jsi cvok.“

Nenechala ho domluvit.

„Já vím.“

„Prosím tě, o co jde? Potkala jsi někoho, kdo…“

„Ano. Ale není to tak, jak si myslíš. Davide, mám tě moc ráda. Miluju tě…“

„Říkáš mi to, protože potřebuješ další peníze?“

„Ano… Mé konto je už vyčerpáno… Potřebuju další peníze.“

„Můžeš mi tedy laskavě říct, co to jsou za aktivity, do kterých mám investovat své peníze?“ To slovo své zdůraznil.

„Nemůžu… Zatím ti nemůžu nic říct.“

„Tak mi řekni, kde jsi. Přijedu a…“

„Ne, to nesmíš. Právě proto ti to nemůžu říct.“

Tu ho napadla strašlivá myšlenka: Jeho Soňu unesli.

„Soňo… Někdo ti ubližuje?“

„Ne.“

„Nesmíš mluvit?“

„Davide, později ti všechno vysvětlím.“

A místo, aby jí pohrozil, že zablokuje jejich společné konto, řekl: „Buď opatrná, děvče. A dej mi občas o sobě vědět.“

Zaslechl Sonin krátký vzlyk. Dostal strach. „Soňo, jsi v pořádku? Co se děje?“ zvýšil hlas. „V Praze se ti něco stalo?“

„Ano.“

„Tak mi to aspoň naznač!“

„Ne. Nemůžu ti to říct,“ opakovala.

„Jak to, že nemůžeš?“

„Nevěřil bys mi to. Nikdo by mi to neuvěřil.“

Vtom ho něco napadlo: „Soňo,“ snažil se mluvit věcně, „znám případy, kdy po návštěvě domova někteří lidé, jak bych to řekl, ztrácejí duševní rovnováhu. Prý je to způsobeno tím, že se nemohou rozhodnout, jestli se mají vrátit, nebo zůstat v novém domově. Dostávají něco jako záchvaty deprese. A v tom záchvatu dělají různé nepředloženosti… Nejsi v pořádku.“

„Jsem v pořádku, Davide. Ale kdybych někomu řekla, na co jsem přišla, opravdu by si myslel, že jsem se pomátla,“ oznámila mu to najednou tak klidně, že mu na zádech vyrazil studený pot.

Snažil se neztratit sebeovládání.

„Soňo, potřebuješ odbornou pomoc.“ Nevydržel a vykřikl: „Potřebuješ se léčit!“

„Průběžně budeš ode mě dostávat zprávy,“ řekla skoro úředním hlasem. Takový tón u ní David slyšel poprvé za těch dvacet pět let.

„Soňo!“

Ale už zavěsila.

Od tohoto telefonátu pravidelně dostával lístky s krátkým pozdravem. Banální pohledy z různých měst.

Z hlubokého zamyšlení ho vyvedla dcera.

„Tatí, je ti něco?“

„Co provedla, že ji…“ hlas mu zase selhal.

Helena pochopila, že se jí otec ptá, proč její matku hledá policie.

„Prosím tě… V té švýcarské vesnici propukl nějaký skandál, tak shánějí mámu, jestli o tom něco ví.“

„Před pětadvaceti lety?“

„Co ty víš? Možná, že tam objevili nějakého bývalého válečného zločince…“

„Ten Lyciet se ptal na nějakého Kurta Novacka.“

„Tak vidíš…“

„Se Soňou v orchestru hrála jakási Novacková. Měla syna… Že jsem si na něho nevzpomněl před chvílí. Ten ovšem nemohl být válečným zločincem. V roce sedmdesát šest mu mohlo být kolem třiceti…“ pohlédl na dceru.

Helena najednou zdvihla ze stolu Lycietovu vizitku a začala ji pozorně studovat.

Mayer krátce zaváhal a pak se tiše zeptal: „Heleno, tvá matka se nikdy nezmínila o… nějakém muži…“

Helena se rozesmála.

„Čemu se směješ?“ rozzlobil se Mayer.

„Tatí, mámě je už skoro padesát…“

„No a? Tvá matka je pořád ještě hezká a žádoucí žena. Skutečná dáma… Vzácně krásná.“

„Ale jo… Jenže si nedovedu představit, že by máma utekla s nějakým chlapem. Navíc s nějakým zločincem, kterého hledá policie.“

„Lyciet neříkal, že ho hledají. Jen se na něho chtějí mámy zeptat,“ připomněl jí Mayer.

„Víš co, tatí? Přestaň se tím už trápit,“ chtěla to ukončit Helena.

„Myslíš, že je to jednoduché, takhle nečinně sedět a čekat, až se vrátí? Až se ozve?“

„Já vím, že je to těžké,“ uznala Helena. „Ale co chceš dělat? Prozradit tomu Lycietovi, že netušíš, proč se máma, totiž tvá manželka rozhodla cestovat?“

„Ne tak nahlas,“ požádal Mayer.

„Francoise nám stejně nerozumí,“ pohodila Helena hlavou.

Znenadání se Mayerovi vybavilo, jak před lety se malá Helenka matky zeptala, proč trvá na tom, že musí umět česky.

„Abychom mohli spolu mluvit o čemkoliv a kdekoliv, abychom si mohli klidně říkat i různá naše tajemství, ale aby nám nikdo nerozuměl,“ vysvětlila tehdy jejich dcerce Soňa.

To se Helence líbilo. Češtinu považovala za jejich společnou tajnou řeč. Spojovala je stejně jako láska. Nikdy se nehádali česky. Helena dlouho neznala jediné neslušné ani hrubé české slovo, dokud se nepřihlásila na nějakou mezinárodní studentskou brigádu. Dva měsíce na stavbě kanalizace a vodovodu na českém venkově velmi obohatily a, jak tvrdila Helena, zmodernizovaly její slovní zásobu.

David Mayer se zvedl, šel ke dveřím a dal ruku na kliku.

„Tatí, nedělej to. Nechtěj zjišťovat, jestli tě Francoise poslouchá u dveří,“ poradila mu Helena. „I kdyby z našeho rozhovoru pochopila, že jsme si tu nemocnou tetičku v Praze jen vymysleli a že ve skutečnosti létá máma po světě, stejně by si to nechala pro sebe a nikomu by to neřekla. Zaprvé by se bála přijít o místo a zadruhé tě zbožňuje,“ dodala ironicky.

Helena neměla tak úplnou pravdu. Právě kvůli své neopětované lásce by se stará a oddaná sekretářka Francoise s velkou chutí té české přivandrovalkyni pomstila.

Mayerova sekretářka Soňu totiž nenáviděla hned od první chvíle, kdy se objevila ve Štrasburku. Považovala ji za vetřelkyni, která zmařila její naději.

Hned po smrti první paní Mayerové, která umřela na rakovinu, Francoise věřila, že se stane paní Mayerovou. Přece tolik let se oddaně starala o svého šéfa. A on si najednou přivedl mladou krajanku.

Jako věrný pes cítila, že se v domě něco děje. A to něco je spojeno se Soninou nepřítomností. Tomu, že se zdržuje u nějaké nemocné tetičky, vůbec nevěřila. Tetelila se v ní naděje, že od Mayera odešla.

Že by Bůh vyslyšel její modlitby?

David se vrátil na místo.

„Heleno, tak mi řekni, co mám dělat?“ ptal se dcery. „Čekat? Ale snad mám právo vědět, na čem jsem? Jestli mě Soňa opustila…“

„Tatí, to je nesmysl.“

„Tak jak si mám vysvětlit, že se v poslední době ani neobtěžuje zavolat mi? Jen posílá pohledy?“

„Jeden důvod bych věděla. Bojí se, že na ni budeš… křičet.“

„Já? Křičet?“

„Přece už teď křičíš,“ upozornila ho Helena.

„Tak dobře. Už jsem klidný. Jaký je ten druhý důvod?“

„Nechce, abys viděl číslo, ze kterého volá. Objevilo by se na displeji…“ Najednou vážně dodala: „Možná že se bojí, že na ni chceš poštvat policajty.“

Mayer pohlédl překvapeně na dceru.

„Proč… Proboha, teď bude myslet, že toho Lycieta… Že ty policajty… Kdyby mi aspoň zavolala, abych jí vysvětlil… Abych se jí zeptal. Varoval ji! Heleno, co máme dělat?“

„Čekat.“

„Heleno, jsi přece žena… Můžeš mi ze svého ženského hlediska vysvětlit, co se za tím vším skrývá? Nevíš? Nic tě nenapadá? Ale mě - ano: Totiž, kdyby to nebyla tvá matka, moje Soňa, ale cizí žena, řekl bych, že se za tím skrývá mužské jméno… Možná že je to nějaký Kurt…“

„Nesmysl, vyloučeno!“ nadskočila Mayerova dcera.

Mayer ji přeslechl.

„Anebo…“ Vytřeštil na dceru oči.

„Co je?“

„Heleno… Když někdo pořád cestuje… z jednoho města do druhého… z jednoho kontinentu na druhý… A hledá ho policie… Co když v tom jsou drogy?“

„Máma a drogy?“ Helena se nevěřícně dívala na otce.

„Pojedu do Prahy…“ řekl.

„Tatí, co bys tam zjistil? Je zbytečné jezdit do Prahy, když se sem chystá nějaký český spisovatel nebo novinář, počkej, vzpomínáš si? Dostal jsi od něho dopis. Sbírá materiál pro knihu o českých krajanech. Tys mu odepsal, že ano, že kdykoliv může přijet. Jak se jmenuje? Pacovský nebo tak nějak. Počkej, až přijede. Přece tvou adresu dostal přes máminu kamarádku.“

„Nepotřebuju nějakého Pacovského, potřebuju si promluvit se Soniným bývalým…“ Najednou si nemohl vzpomenout, jak se jmenoval Sonin první muž. Měl v hlavě zmatek. Helena, Soňa, Schulz, taky tu byl Lyciet, který na něm něco chtěl a nějaký Pacovský…

„Tatí, jsi celý bledý…“

„To se ti jen zdá… Ať Francoise pošle panu Pacovskému e-mail, že Soňa zmizela, a že když o ní chce psát, tak ať ji napřed vypátrá!“

„Ty chceš, aby se Francoise dozvěděla, že máma zmizela?“ vyletěla Helena.

„Tak mu to pošli ty!“

„Co? Komu?“

„E-mail! Do Prahy! Hned! Z domu!“

„Ale…“

„Běž…“ zachraptěl.

„Tatí!“

Do místnosti vtrhla Mayerova sekretářka.

„Tatí! Co je s tebou?“ vyděsila se Helena.

Mayer lapal po dechu.

Sekretářka přiskočila k šéfovu stolu, vytáhla horní šuplík, vyndala malou lahvičku a podala ji Mayerovi.

„Okamžitě si vem prášek,“ rozkázala francouzsky. Pak se otočila k Heleně a zaprskala: „Že se nestydíš! Tak rozčílit svého otce!“

KAPITOLA II

MILAN PACOVSKÝ se nehnutě díval na obrazovku.

Už podesáté si četl podivný text. Vypadal jako školácký překlad cvičení z cizojazyčné učebnice.

Pak vypnul počítač. Uklidil slovník zpátky do knihovničky.

Šel do kuchyně.

Vyndal z ledničky láhev piva. Otevřel ji. Ale nechal ji být, a vrátil se do obýváku, který mu v jeho „jedna plus jedna“ sloužil i jako pracovna a ložnice.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Posedlost vzácné dámy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.