Poprvé vydáno nakladatelstvím Albert Bonniers Förlag.

Vydáno ve spolupráci s Nordin Agency AB, Sweden.

Väster om friheten

Copyright © Thomas Engström, 2013

Translation © Eliška Boudová, 2015

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-802-3

ISBN mobi 978-80-7462-814-6

S díky pro Gabriellu

Demokracie nemůže vést k válce.

generál Walter Bedell Smith

PROLOG

Marrákeš

Marrákeš-Tensift-Al Haouz / Maroko

Ne 10. července 2011

[11:05 / UTC]

Vseverní Africe by se našli i odvážní diplomaté, ale americký generální konzul v Maroku k nim bohužel nepatřil. Z celého srdce by dal přednost jinak strávenému dopoledni.

Marocké královské četnictvo uzavřelo několik čtvrtí v marrákešské medíně. U mešity Ben Youssef byly zátarasy, ale na konzula zde podle domluvy čekalo pár policistů. Klestili mu další cestu; dospělí muži, kteří včas neustoupili, byli zatlačeni na stranu, chlapci s kapsami napěchovanými penězi od turistů byli odstrkováni a kopáni. Jen muly a zahalené žebračky z hor unikly netrpělivému zacházení strážců zákona. Ulice se zužovaly, ale za vnitřními zátarasy už nebylo po civilistech ani památky.

U místa činu postávala desítka policistů v uniformách. Potili se. Teplota už překročila šestatřicet stupňů. Když se objevil americký konzul, muži utichli. Jeden z nich držel stráž u vchodu do lokálu. Na ramenou měl až příliš velké kapitánské výložky, na sobě námořnicky modrou uniformu, zářivě bílé rukavice a lampasy. Skořicově žlutohnědá pětihranná cedule s nápisem „Holičství“ v arabštině a francouzštině visela na nablýskaných řetězech přímo nad Maročanovými krátkými lesklými vlasy.

„Vítám vás, monsieur,“ řekl kapitán a spěšně stiskl konzulovi ruku. „Nejspíš se chcete podívat tam dovnitř?“

„Není mi úplně jasné, co se stalo.“

„Byli zavražděni tři vaši krajané.“

„Nebyli čtyři?“ namítl konzul. „Váš kolega do telefonu říkal, že –“

Kapitán trpělivě přikývl. „Tři vaši, plus jeden Maročan. Toho jsme našli před chvílí. Holič, jak se zdá. Tamhle,“ ukázal ke zřícené zdi. Za ní se letargicky válely sutiny; nad skleněnými střepy, železnými armaturami a odpadky trůnila vyřazená míchačka. Pár metrů čtverečních hrbolaté půdy vedle rezavého náčiní bylo přikryto modrozelenou plachtou.

„A s ničím jste tam uvnitř nehýbali?“ zeptal se konzul a přesunul pohled z plachty k holičskému salonu.

„Jenom jsme vzali otisky prstů.“

Američan přikývl. Bylo na čase.

K jeho zděšení ho nikdo dovnitř do lokálu nenásledoval.

První, co uviděl, byl výraz mrtvého v křesle. Spíš zmatek než děs: jako by to poslední, co se mu přihodilo, bylo zaslechnutí nějaké neuvěřitelné lži. Konzul vynaložil spoustu energie na to, aby dokázal odtrhnout zrak. Když se mu to konečně povedlo, podíval se pochopitelně na podlahu, a tam byla krev.

Rozmazané stopy se zřetelně rýsovaly přímo vedle kaluží krve na šachovnicové podlaze. Násilné obrazce zamrzly v zrcadlech. Američan si očistil brýle. Potřeboval budit respekt a vypadat soustředěně; bylo na něj vidět skrz skleněnou výplň tenkých žlutě natřených hliníkových dveří. Na stěně visel malý televizor. France 24 vysílala záběry evropských bojových letounů přelétajících přes Benghází, Tripolis a Misurátu a pozemního personálu italských leteckých základen. Zvuk byl ztlumený.

Ve srovnání s tím horkým rudým oparem venku vedly zářivky, fialové obklady na stěnách a klimatizace k dokonalému probrání. A k tomu ty tři mrtvoly. Jedno tělo v křesle, zbylá dvě ležela tváří dolů na podlaze. Všichni to byli muži kolem třicítky. Žádný z nich sem nepatřil. Ani zaživa, ani teď. Nikdy.

Muž v křesle měl vypracovanou postavu, na sobě bílý nátělník a khaki šortky. Kolem krku mu visel stříbrný řetízek. Konzul balancoval, aby při naklánění nešlápl do krve. Identifikační známka. Americká námořní pěchota, poručík. Kapsy měl prázdné. Pas a peněženka scházely. Od pravého ramene přes celou paži se vinulo tetování: nahoře stálo „USMC“, pod tím byl orel s granátem v každém pařátu a ve spodní části slova: „Semper fi, motherfucker“. U sebe měl nějakou hotovost, žádnou závratnou sumu.

Oba zbylí muži vypadali jako civilisté. První z nich měl na sobě džíny a seprané triko s poločitelným potiskem na zádech: „Information Wants to –“. Druhý byl oblečený podobně. Víc zakrvácený. Oběma chyběly peněženky. Jeden z nich měl vousy. Dvojice ušpiněných amerických pasů se válela na kosmetickém stolku u misky s pěnou na holení. Fotky potvrdily jejich identitu.

Všichni tři byli zastřeleni dvěma ranami do hlavy. Nebyla to běžná loupežná vražda, byla to poprava. Možná teroristický útok.

Konzul se zamyslel. Uniklo mu něco? Tak uplynulo několik minut. Těla ještě nestihla začít zapáchat, ne tolik, aby to přebilo odér parfému v lokále, chladném a v podstatě čistém. Zažil horší. Nebo lépe řečeno, nezažil. Ale cítil se už i hůř.

Tohle totiž byla maximální vzdálenost, na kterou se mohl vzdálit od svého stolu. Práce na konzulátu se obvykle točila kolem turistů, kteří ztratili pas. Úmrtí byla vzácná a týkala se většinou důchodců nebo narkomanů. Toto ale souviselo s armádou. Neuvěřitelné štěstí. Konzul se tím vyhne obvolávání pozůstalých nebo promýšlení, jak se vyšetřování zkoordinuje s americkými úřady. Nemusí se starat ani o dopravu těl do USA. Stačí jen předat případ dál. Hořkost z toho, že byl při různých povýšeních přehlížen, mu najednou připadala mnohem snesitelnější.

Venku před salonem bylo vedro ještě vražednější. Policejní kapitán stál pořád na svém místě, zády ke dveřím. Típnul cigaretu. Marquise, všiml si konzul. Pěkná, lékořicově zelená krabička odvedla jeho myšlenky k několik kilometrů vzdálenému Grand Café de la Poste, zařízenému v koloniálním stylu. Podle vůně by člověk řekl, že čichá kouř z cigarilla.

Konzul si odvedl kapitána trochu stranou, za vozík naložený kradenými pneumatikami a kryty na kola.

„Ocenil bych,“ řekl klidně, „kdyby bylo možné držet novináře dál, tedy prozatím…“

„Prozatím jsou pryč,“ odvětil kapitán vyhýbavým tónem. Byla to chvíle pro úplatek?

Konzul se až příliš dlouze zadíval na kapitánovy bílé rukavice a tmavé, naleštěné pouzdro na pistoli. „Je to příšerné,“ zamumlal a kývl směrem k salonu.

„Je to obrovská tragédie,“ řekl kapitán tiše. „Má nejhlubší soustrast. Celé Maroko truchlí.“

„Děkuji.“

Úplatku netřeba.

„A nemějte starosti, monsieur. Nikdo nechce slyšet o nějakých zamordovaných cizincích. Ojedinělý případ, není třeba vyděsit zbytek světa,“ chabě se pousmál, „tady nejsme v Alžírsku.“

Konzul si dovolil na úsměv odpovědět, přestože jakákoli reakce na očerňování třetí země byla proti diplomatickému protokolu. „To s vámi souhlasím.“

Kapitán se podíval na hodinky. Padělek značky Breitling.

„Ještě jednou vám děkuji,“ uzavřel konzul.

Místo odpovědi se mu dostalo zasalutování. Konzul naklonil hlavu a s rozpačitým úsměvem na rtech přikývl, jako to civilisté dělávají, když jim voják prokáže úctu.

Za zátarasy stále vládl chaos. Mopedy: vyzáblí výrostci a tlusté ženy v nikábech soutěžili o to, kdo první někoho přejede. Vozíky: přetížené nákladem, zprohýbané, tažené rychleji staříky než mulami. Auta: beznadějně uvízlá. Tentokrát žádný policejní doprovod. Jakmile měl konzul to nejhorší za zády, dostat se k bráně ven z této čtvrti už šlo rychle. Po osmi letech ve funkci se naučil, jak se vyhnout místním lidem. Bylo to otázkou charizmatu.

Ven z městského opevnění. V rozžhaveném stání pro taxík na dopravní tepně Route des Remparts čekal řidič v konzulově bílém, zaprášeném Lincolnu Navigator. Motor běžel naprázdno kvůli klimatizaci. Zpátky do Casablanky to byly necelé dvě hodiny cesty po nové vymodlené dálnici. Dost času připravit si, co řekne velvyslanci v Rabatu. Cesta byla nezbytná, protože na místním marrákešském úřadě neexistovala zabezpečená telefonní linka.

Jednou věcí si byl americký generální konzul naštěstí jistý: nikdy v životě nebude mít jasno v tom, co se u holiče stalo, jak se to stalo, proč se to stalo, kdo to chtěl. Ani sám pro sebe si na tu záhadu nedokáže udělat nějaký názor. Schopnost poznat realitu byla přisouzena jen hrstce důvěryhodných nadlidí, kteří prožívali svůj život v říši stínů, již si sami vytvořili. Na druhé straně hranice, kterou on sám mohl pouze odtušit. Toto zjištění bylo pro konzula takovou útěchou, že v polovině cesty k pobřeží usnul uprostřed rozhovoru s řidičem. A spal dobře.

NEDĚLE

velvyslanectví Spojených států amerických

Berlín, Pariser Platz / Srn

Ne 17. července 2011

[9:11 / SELČ]

Clive Berner, alias GT, vrhal na střechu americké ambasády stín mohutné siluety v obleku. Před dvěma týdny zjistil, že už nedopne knoflík u saka. Překročil stodvacetipětikilovou hranici. Současně zmizel jeden ze sto sedmdesáti čtyř centimetrů jeho někdejší výšky. Bylo nutné se zbavit vzezření tlusťocha a rozptýlit pozorovatele nepřehlédnutelnými detaily. Proto ten šedivý mroží knír. Proto zlaté letecké hodinky na křiklavě červené šňůrce.

Jednašedesátiletý šéf berlínské pobočky CIA si užíval skvělou neděli. Časné ráno bylo překrásné, letošní léto se prozatím obešlo bez tropických veder. O kus dál šikmo vlevo, zhruba v úrovni jeho očí, pobízela bohyně vítězství na Braniborské bráně své čtyřspřeží, jako by vedla kavalérii k útoku na město. Sálala z ní světová historie a vojenský majestát. Jak se před tímto pomníkem vítězství v srdci své věčně porážené říše cítí sami Němci, to se mohl Američan pouze domýšlet.

Dobrou náladu, kterou GT oplýval, způsobil telefonát v půl osmé ráno, když ho sekretářka zachránila před další bohoslužbou.

Osm nedělí v řadě byl nucen navštěvovat anglikánský kostel na Preussenallee. Jeho manželka se vyžívala v náboženském zanícení. Myslela si, že je to sblíží.

Protipožární dveře pět metrů za ním se otevřely. Zpoza toho našedo natřeného kusu oceli vyšel Johnson, jehož sem před rokem převeleli z Langley. Dosud si zachovával minimálně čtyřicet procent předpisové nevinnosti.

GT natáhl do plic poslední doušek líného letního berlínského vzduchu a provázel pohledem oranžový horkovzdušný balón.

„Takže můžeme začít,“ řekl Johnson, „pane?“

„Už jdu.“

Sešli o dvě poschodí níž. GT se ze všech sil snažil dýchat potichu. Nestačilo to.

Johnson vytáhl svou čipovou kartu a vyťukal kód: každý týden nová šestimístná nepříjemnost k zapamatování. GT byl znovu zaskočen mléčně-květinovou vůní Johnsonova parfému. Někdo by si s ním měl promluvit.

V široké chodbě s bleděmodrým kobercem (konečně vyčištěným) bylo ticho jako v hrobě. Všude zavřeno. GT předešel Johnsona a otevřel dveře dýhované světlým dubem. Mosazná cedulka napravo od zárubní hlásala:

DR. CLIVE BERNER

KOORDINÁTOR REGIONÁLNÍCH záležitostí

Kolik nicneříkajících úředních titulů už v průběhu let vystřídal? Na dvacet. Tady ve spojenecké zemi to bylo hlavně ze zdvořilosti k hostitelskému národu – špionáž byla přece jen oficiálně zakázána.

V neutrálních a nepřátelských zemích se to bralo seriózněji. Čím déle domácí bezpečnostní službě trvalo přijít na to, kdo je kdo v místní hierarchii CIA, tím lépe. Kancelář „regionálního koordinátora“ nevypadala vůbec špatně. Třicet metrů čtverečních, dvě neprůhledná, neprůstřelná okna odolná proti výbuchu. Velký, k podlaze přišroubovaný stůl ve stejném světlém odstínu jako dveře – víc by se mu líbilo něco ve starším stylu, ale hysterky na DSS, které zodpovídaly za bezpečnost ambasády, měly své představy.

Tmavočervený koberec namísto světlemodrého, přesně jako ve velvyslancově přijímacím salonku. V policích na stěnách kompletní německý literární kánon nakladatelství Reclam Verlag ve žluté paperbackové vazbě. Robustní kancelářská židle. Moderní nízká pohovka potažená šedou plstí a tři křesílka, pevně přišroubovaný kubistický stolek z toho odpudivého světlého dřeva. Žádné polštářky, samozřejmě. Na stole nízká nerezová konvice na kávu a tři bílé hrnky, k tomu poslední čísla Frankfurter Allgemeine, The Economist, Berliner Morgenpost, Die Zeit, Wall Street Journal Europe, Newsweek, Der Spiegel. A taky Le Monde diplomatique, německé vydání; skvělé čtení pro toho, kdo potřebuje nakopnout krevní tlak troškou nenávistné antiamerické propagandy. GT se blaženě usmál. Kdyby toho byl schopný, už dávno by se do své sekretářky zamiloval.

Pověsil sako na háček u zrcadla a protáhl se. Jeden knoflík u košile rozepnutý, bez kravaty. Lehké světlešedé sako bylo zánovní a přes prsa sedělo skoro ukázkově. Ušité na míru. Možná si objedná další tři v jiných barvách.

GT si sedl s nohama široce rozkročenýma a předloktí si opřel o područky, Johnson se usadil do jednoho z křesílek, nohu přes nohu. Alfa samec, beta samec. Po půlminutě se přidal Almond, provozní ředitel pobočky a zástupce velitele.

Byli tak mladí, jeho muži. Bývali vždycky tak mladí?

„Situace je taková,“ začal Almond s vážností, která se tloukla s jeho nezdravým opálením, „v devatenáct nula pět místního času, včera, tedy v sobotu večer, volá anglicky hovořící žena na ústřednu. Přeje si mluvit s velvyslancem Harrimanem. Telefonní ústředna žádost zamítá a žádá ženu, aby zavolala v pondělí.“

GT ho obdařil bezvýrazným pohledem: „Ano?“

„O pět minut později, v devatenáct deset, volá ta žena znovu. Hovor přijímá tentýž spojovatel. Žena je tentokrát rozrušená,“ Almond si vyndal kapesní počítač ze saka a stiskl play.

„Je to takový problém?“ naléhala žena na nahrávce. „Teď mě poslouchejte. Mám důležité informace.“

„Mohu samozřejmě velvyslanci zanechat zprávu, až se vrátí,“ informoval telefonista, ze kterého prozatím GT neměl příliš dobrý dojem. „O co se jedná?“

„V Marrákeši zavraždili Američany,“ prohlásila žena. „Haló?“

Ticho. A zase ticho.

GT zavrtěl hlavou.

„Rozumím,“ odpověděl telefonista, „pokud mi můžete sdělit své jméno a číslo, tak –“

„Budu mluvit jen s Ronem,“ přerušila ho žena.

„Velvyslanec tu dnes není a já vám navrhuji, jak jsem už říkal, abyste mi nechala svoje jméno a zavolala v –“

A cvak.

Almond vypnul nahrávku.

„V Marrákeši?“ podivil se GT.

Johnson si odkašlal: „Věc jsem prověřoval, pane. Náš generální konzul v Casablance potvrdil, že –“

GT nespokojeně potřásl rukou.

Johnsonovi trvala změna výrazu a tónu hlasu asi půl sekundy. „Tři Američané byli nalezeni mrtví v Marrákeši, před týdnem. Muži, třicátníci. Jeden voják, dva civilisté. Zastřeleni ve veřejném zařízení ve městě.“

„Veřejném zařízení?“

„Ano, pane. Omlouvám se za nepřesnost. To je to marocké, jak se to nazývá, četnictvo. Budou mě kontaktovat.“

„Nebo byste možná měl vy kontaktovat je?“

„Už jsem –“

„Zavolejte jim znovu.“

Johnson přikývl a zmizel.

„Jeden z těch civilistů byl sedmatřicetiletý IT konzultant z Frankfurtu,“ řekl Almond, jakmile zaklaply dveře.

„Němec? Nebyli všichni tři Američané?“

„Peter Mueller. Měl dvojí občanství. Narodil se v Kalifornii, sem se přestěhoval, když mu bylo deset.“

„Odkud máte tyto informace?“

„Od mého sdílného přítele z Verfassungsschutz,“ odvětil Almond pyšně.

Nebylo tak obtížné získat zdroje u spřátelené bezpečnostní služby, bylo to rozhodně lepší než nemít žádné. „Jenže,“ pokračoval Almond, „IT konzultant. Peter Mueller. Co o něm víme? Inu, že od puberty to táhl s naším oblíbencem Lucienem Gellem.“

GT ztuhnul.

„Ne.“

„Ale ano,“ potvrdil Almond a několikrát kývl hlavou, „ale ano.“

Lucien Gell. Německý občan. Zakladatel Hydraleaks, organizace, kterou CIA už dávno vnímala jako skutečného nástupce jejích oslabených předchůdců a konkurentů. Organizace Luciena Gella byla schopnější a tajemnější. Hydraleaks nevedli žádné internetové stránky, fungovali spíše jako prostředník mezi úniky informací a médii. Nepokoušeli se obcházet běžné noviny a televizní stanice, místo toho pečlivě vybírali, který kanál by byl nejvhodnější pro který únik, a někdy si prokousali cestu až k určitému novináři, kterého by konkrétní otázka mohla zajímat. Aktivně vyhledávali úniky a upravovali je, kompletovali je – takový postup připomínal GTho zaměstnání za studené války, kdy verboval agenty z východu.

„Věděl jsem, že se vám to bude líbit,“ řekl Almond a olízl si rty.

GT se zvedl, chodil sem a tam kolem knihovny a zíral na každý titul.

Německý tisk byl velmi nápomocný americkým zájmům na umlčení Hydraleaks. Ve skutečnosti šlo jen o to, že uniklé informace podléhaly v Německu utajení, což přivádělo personál Hydraleaks do konfliktu s německými zákony na ochranu soukromí, a tomu se snažili se vší opatrností vyhnout. Proto nebyly německé úřady až donedávna schopny pomoci. Ale na tomto světě existují i jiné zločiny než zrada a napomáhání trestnému činu proti právu na ochranu soukromí. Před devíti měsíci byl Lucien Gell trestně stíhán za daňové podvody, protože i přes svůj pestrý životní styl nebyl nikdy schopen vysvětlit, odkud jeho organizace získala peníze. Obžaloba byla podána v jeho nepřítomnosti – krátce předtím zmizel neznámo kam.

GT považoval Luciena Gella za narcistického ubožáka, kterého je nutno zastavit. Od listopadu 2010 ho nikdo neviděl. Stále platila direktiva z centrály CIA v Langley: lokalizovat ho a zmapovat jeho pohyb.

„Jakou funkci Mueller v Hydraleaks zastával?“ zeptal se GT s široce rozevřenými nozdrami. Opět se posadil na pohovku.

Probudil se v něm stopařský instinkt.

„Číslo tři nebo čtyři,“ vyhrkl Almond horlivě. Celou věc zpracovával na vlastní pěst, což bylo chytré. Rozhodnutí o tom, zda do ní bude zasvěcen i Johnson, měl v rukou GT.

„Kdo všechno se vyšetřováním vražd zabývá?“

„FBI, určitě. A Němci. Ale nejspíš moc nespolupracují.“

„A některý z našich oddílů? Protiteroristická skupina v Hamburku, třeba?“

„Je to možné. Můžu to prověřit.“

„Ne, nechte to být.“ GT zalapal po dechu a nalil si šálek kávy. „Tohle může být velký,“ zamumlal.

„Ano, pane.“

„Už je to nějaká doba, co si naše pobočka připsala výrazné úspěchy.“

„Máte na sebe opravdu vysoké požadavky, pane.“

„Víte, jak to myslím.“

„Ano, pane.“ Almond nakreslil prstem na stůl čáru a chystal se něco říct, když mu zazvonil mobil. Hovor netrval déle než pět sekund.

„Lokalizovali jsme tu ženu,“ otočil se k veliteli, „volala z restaurace v Parchimu.“

„Před čtrnácti hodinami.“

„Ano.“

„Takže máme lokalizovaný telefon.“

„Jak říkáte.“

„Ne ženu.“

„… přesně, pane.“

„Naši lidé už jedou do Parchimu, doufám.“

„Čekají jen na znamení, pane.“

GT zavřel oči a slyšel, jak Almond vyťukává číslo a říká: „Začněte. Opakuji, začněte.“

Okamžik seděli potichu.

„O téhle trojnásobné vraždě,“ řekl potom GT, „jsem nic neslyšel. Vy ano?“

„Ne.“

„Bylo to v médiích?“

„Ne, pane. Nic, co bychom zaznamenali.“

Maročané. Za chvíli budou jediní na této planetě, kterým nic neprosákne doleva ani doprava. Představte si, že pracujete v přiměřeně zkorumpované policejní monarchii.

„Ale ten telefonát na ústřednu,“ pokračoval GT v hlasitém přemýšlení, „mohl kdokoliv odposlouchávat, že?“

„Co tím myslíte, pane?“

„DSS, NSA, DIA, FBI… Příchozí hovor na veřejnou linku diplomatické instituce – na ten se může napojit každý zmetek.“

„V tom máte nejspíš pravdu.“

GT zabubnoval prsty do hrubého potahu sedačky.

Žena si přála hovořit s velvyslancem. Samozřejmě. Lidé si mohou přát mluvit, s kýmkoliv si umanou. To nebylo podstatné. Podstatné bylo, jaké informace předložila.

Očividně se někdo rozhodl držet marocký incident v tajnosti. Uvážlivě kvůli vyšetřování. Ale dříve nebo později si konkurenční orgány – obranná zpravodajská služba DIA, hledači signálu z NSA, poldové z FBI, kdokoliv – budou moci poslechnout tutéž nahrávku, kterou GT právě slyšel.

„Jsou k tomu nějaká hlášení? Něco v databázích, co by se týkalo Marrákeše, mrtvých vojáků, Američanů v Maroku, něco v tomto stylu?“

„Nic, co bychom dokázali najít. Mám obvolat kontakty a poptat se jinde?“

„Rozhodně ne.“

FBI byla jedna věc. Těch se dalo vždycky zbavit s odvoláním na citlivé informace a probíhající mezinárodní operace. Na DIA a NSA takové řečičky neplatily.

Snad mají jiné věci na práci, uvažoval GT. V takovém případě by trvalo hodiny, možná dny, než by mu někdo začal dýchat na záda. A za tu dobu by se v tom rád zorientoval. Nikdy neškodilo být o krok napřed. GT nechtěl jít do penze, rozhodně ne v nejbližších pěti šesti letech, a už to bylo dlouho, co se naposled mohl pochlubit velkým úspěchem. Rozdíl mezi předčasným odchodem a odsloužením si svého času byl enormní. Desítky tisíc dolarů ročně.

„Dohlédněte na to, abychom našli přímo ji,“ řekl a zabodával do Almonda pohled.

Mladý muž se neklidně zavrtěl. „Uděláme, co bude v našich silách. Přijde na to, víte.“

„Na co?“

GT se naklonil dopředu. „Na co?“ zopakoval.

„Má obrovský náskok, pokud se začala přemísťovat.“

Dveře. Johnson vkráčel dovnitř s poznámkovým blokem v pohotovosti. Nebylo to poprvé, co si GT připadal jako ředitel zapomenuté anglické internátní školy.

„Spusťte,“ pokynul GT a znovu se opřel.

„Dobře,“ řekl Johnson a sedl si do jiného křesílka, jako by chtěl vyzkoušet, jestli mu to tam půjde lépe. „Oběti,“ četl z poznámek, „poručík námořní pěchoty, tři odsloužené mise v Iráku, Trent Wallace, třicet tři let. IT konzultant z Frankfurtu, Peter Mueller, třicet sedm let, německé a americké občanství. Novinář na volné noze z Bostonu, Daniel Jefferson, třicet let.“

„IT konzultant,“ odfrkl GT a zavrtěl hlavou. „Co to k sakru může znamenat? Víte, jakej titul měl táta napsanej v telefonním seznamu doma v Kentucky? Zemědělský konzultant. Víte, co celý dny dělal? Sekal trávu u nějakýho příbuznýho. A to když měl zrovna sakra dobrej den, to vám říkám.“

Hromadné ticho.

„Můžu pokračovat?“ řekl Johnson.

„Prosím.“

„Byli zastřeleni v holičském salonu. Dvojitý zásah do hlavy.“

Johnson se rozhlédl, jako by nevěděl, zda má mluvit dál. Povinný kurz vedení schůzí v kapse. „Ve formuláři při pasové kontrole všichni tři vyplnili ‚turista‘. Ti dva civilisté přicestovali do Maroka jako první, stejným letem z Velké Británie. V zemi pobyli tři dny, než se to stalo. Není známo, kde bydleli. Ve formuláři udali jako svou adresu jeden větší hotel. Tam o nich ale nikdo neslyšel.“

GT v účastí pomyslel na ubohý marocký hotelový personál. Královské četnictvo nejspíš jejich výpověď neocenilo.

„Poručík dorazil teprve den před incidentem,“ pokračoval Johnson, „uvedl stejný hotel jako civilisté.“

„A co si myslí Maročané?“

„Nic moc, pane. Žádná teroristická skupina se k činu nepřihlásila, nikdo nic neslyšel. Ani Izraelci, ani Jordánci, ani Alžířané, ani Francouzi, ani Saúdové, ani –“

„V pořádku,“ řekl GT mírně.

V koutě sedačky dával Almond až příliš najevo svou netrpělivost. Johnson to nemohl přehlédnout, což ho znervózňovalo. Vyrozuměl, že tu padly další informace, u kterých jeho účast zatím nebyla vítána. Almond by to mohl dotáhnout daleko, přemýšlel GT, měl by se jen trošku naučit zdrženlivosti. Brzdit se v mistrování a tak dále.

Johnson zmlkl.

„Nebylo tam víc obětí?“

„Bylo. Jeden Maročan. Holič.“

„Aha, a proč jste to neřekl rovnou? Arabové se snad nepočítají?“

Johnson zrudl. „Při vší úctě, pane. Nikdy jsem nebyl nařčen z… obviněn z…“

„To byl vtip.“

„Aha. Rozumím.“

Almondův pohrdavý úsměv ho nadzvedával z křesla.

„Zaměřte se na tu ženu,“ přikázal mu GT ve snaze uvolnit napětí.

„A když ji najdeme?“ opáčil Almond.

GT se zastavil pohledem na zarámované fotografii velvyslance, který si potřásal pravicí s prezidentem v růžové zahradě Bílého domu a tak dále. Velvyslanec. Byl doslova i obrazně jinde. Kromě toho je neděle. Rozhodně není nutné jej do toho zatahovat.

„Až ji najdeme,“ řekl pomalu GT, „tak ji prozatím šoupneme do nějakého hotelu. Musím přemýšlet.“ Nalil oběma mužům kávu.

„Díky, pane,“ zněla jednohlasná odpověď.

„To je s sebou,“ zabručel GT.

Oba zmizeli.

Natáhl se na pohovku a zíral do světle šedého stropu. Hodinky Tag Heuer, s tmavomodrým ciferníkem a chromovaným páskem, ukazovaly čtvrt na jedenáct. Koupil si je sám. Nebyly levné. V práci lhal, že mu je darovala žena, doma lhal, že jsou od velvyslance. Ti dva se potkali zřídkakdy. Čas běžel. Maroko. Vznikla někde nová teroristická skupina? Nebo šlo o zločinecké vyrovnávání účtů? Možná se američtí tupci jenom dostali do průšvihu při pašování zbraní. Drogy? Ne, spojitost s Hydraleaks zastiňovala vše ostatní. Jeden z šéfů Hydraleaks popraven spolu s důstojníkem a novinářem.

Může za tím stát CIA? Existovaly zvláštní skupiny, které se zaměřovaly výhradně na pátrání po únicích informací a mapování organizací, jako byly Hydraleaks. Pár pokusů o infiltraci také proběhlo. Ale trojnásobná vražda uprostřed města za bílého dne, bez následného odklizení těl? Zabít vlastní spoluobčany – navíc vojáka a novináře? To nesedělo, tak to nechodilo. Moc špinavé. A za jakým účelem? Z takových, jako byl Peter Mueller, ze členů Hydraleaks a podobně, měl člověk mnohem větší užitek, když byli naživu.

Čas pročistit si hlavu. Vyškrabal se z pohovky na nohy. V místnosti začínalo být teplo. Za stolem si rozepnul opasek, aby si břicho trochu odpočinulo. Sundal si brýle a nechal je pohupovat se na šňůrce, promnul si kořen nosu, vrátil brýle na místo a bezmyšlenkovitě otevřel dnešní Berliner Morgenpost. Nic tam nebylo. Diskuse o tom, zda by USA měly zahájit operace v Libyi ihned, jak Bůh zamýšlel, nebo prostřednictvím byrokracie NATO, což pro změnu upřednostňoval prezident. Zastřelení demonstranti v Jemenu, Sýrii – no ne, tak i v Ománu.

Nichts. Gar nichts.

Obešel pár koleček po pracovně. Nachytal se, že si kouše nehty. Svezl se na pohovku a soustředil se.

Klepání na dveře. Almond.

„Máme popis. V restauraci si ji pamatují ze včerejška. Už se to dneska často nevidí, aby si někdo chtěl zavolat.“

„Co je zač?“

„Kolem čtyřicítky, vysoká, štíhlá, běloška,“ odříkával Almond. „Není se moc čeho chytit.“

„Zkontrolujte všechny hotely a ubytovny. Koho máte na místě?“

„Jsou tam jen Kinsley, Green, Weinberger a Cox. Řekl jsem si, že tam nemůžeme napochodovat s dvacítkou lidí.“

To byla pravda. Člověk nemohl mít vždycky všechno hned, zvlášť když chtěl zůstat diskrétní.

GT uvažoval, zda Almond zažádal ústředí v Langley o schválení téhle malé operace, aby se všechno dělo podle předpisů. Ale Almond byl v této fázi své kariéry loajální ke svému přímému nadřízenému, ne k jakési mlhavé představě na druhém konci Atlantiku. Z toho alespoň GT vycházel.

Teď na počátku šlo především o to, nebýt trnem v oku německé policii. Ne proto, že by měly zdejší bezpečnostní složky aktivní zájem o dění ve světě špionáže. Spíš to byl aktivní nezájem. Tací, jako byl on sám, Almond a pracovníci v terénu, byli zdaleka tím nejposlednějším lejnem, které by civilisté chtěli mít na botě. Ale americký štáb nemohl zcela otevřeně vyhlásit pátrání a hledat lidi na území cizí mocnosti.

„Jaké krytí mají v současnosti naši agenti v terénu?“ zeptal se GT.

„Novou společnost, vlastníme ji půl roku. Koupili jsme ji. Všichni čtyři mají karty s tituly, funkční mobilní čísla a tak dále, plus falešné pasy, samozřejmě.“

„Koupili?“

„Ano, vypadá to přirozeněji, když se nejedná o nově založenou společnost. Britové to tak patrně dělají už desetiletí. Občas nejsou tak hloupí.“

„Zní to draze.“

„Pokud tomu správně rozumím, nákup se uskutečnil ve spolupráci s Brity a Francouzi. Cílem je ušetřit pomocí sloučení zdrojů.“

„Hotová spolujízda,“ povzdechl si GT. Nebyl nadšen ze spolupráce z ekonomických ani z jakýchkoli jiných důvodů.

Existovalo základní pravidlo špionáže: čím je postup bezpečnější, tím méně je efektivní.

Koupit společnost, která má sloužit jako krytí pro agenty v terénu, společně se špionážními orgány cizích zemí, to vypadalo mezi jiným jen jako přesnější způsob, jak vyjádřit stejné pravidlo: čím levnější, tím nebezpečnější.

„Co dělá Johnson?“

„Nejdřív ze všeho kontroluje všechny běžně dostupné zdroje, jak se naučil,“ tentokrát si Almond odpustil úšklebek, „Facebook, a tak dál. Možná bude nutné hacknout účty. A snaží se najít někoho z Maroka, kdo by věděl víc.“

„Skvěle.“

Almond zíral do prázdna. „Ještě něco, pane?“

GT měl silný sklon začít si znovu okusovat nehty. To by bylo před podřízeným neomluvitelné. Zhluboka se nadechl. Nějak podobně se nejspíš musejí cítit novináři, když zavětří sólokapra. Nesnesitelně. A už v začátcích lovu je třeba chránit kořist před ostatními. GT nechtěl, aby tu ženu přivedli na ambasádu. Chtěl ji pro sebe.

„Až ji najdou,“ řekl GT tiše, „nechci, aby zjišťovali její totožnost. Žádné reporty, ani žádné běžné zápisy do deníku. Ano? Seberou ji, dopraví ji do hotelu a já tam pošlu někoho, komu důvěřuji.“

Almond pomalu přikývl. „Víte, že na mě se můžete spolehnout, pane. A na Johnsona.“

„Jistě. Ale na tohle mám v plánu nasadit jeden domácí zdroj. Takže my povedeme operaci odsud, já a vy.“

Almond se nervózně rozhlédl. GT si uvědomoval, že to pro něj není snadné. Mladý muž si nechtěl svého přímého nadřízeného znesvářit tím, že bude příliš trvat na protokolu a jednacím řádu, ale zároveň nechtěl riskovat svou kariéru příliš silným poutem k někomu, kdo evidentně riskování v plánu má a chce spustit neschválenou samostatnou operaci.

„A to je samozřejmě vzájemné,“ řekl Almond.

„Co přesně?“

„My na vás také spoléháme, pane.“

To bylo odvážně a šikovně řečeno: vyčítavě a líbivě zároveň. GT se na něj zadíval a záviděl mu spoustu věcí, včetně jeho současné situace.

„Dám si šlofíka,“ zakončil GT rozhovor.

Pokud Almond zpochybňoval pravdivost tohoto prohlášení, nebylo to na něm znát. Jakmile byl pryč, přešel GT ke stolu. Teď musí zavolat přesně jednomu člověku.

Adalbertstrasse

Berlín, Kreuzberg / SRN

Ne 17. července 2011

[10:15 / SELČ]

Nestalo se mu to poprvé. Ludwig Licht, někdejší naděje Stasi a nyní agent CIA na volné noze, rozlepil oční víčka a cítil se jako převálcovaný. Možná byl závěs v ložnici tenčí než obvykle. Když kašlal, játra se mu pokoušela vyskočit z těla. Ale jinak to nebyla žádná hrůza.

Překročení hranice pětapadesáti let znamenalo pro Ludwigův zevnějšek nejzazší, konečnou epizodu. Po šťastném období mezi pětatřiceti a padesáti ho dobré zvyky opouštěly jeden za druhým. Pohyb na čerstvém vzduchu, návštěvy posilovny, pestrá vyvážená strava, pravidelné používání holicího strojku – s tím vším byl konec. Během svých nejhorších období vypadal jako rozcuchaný, zarostlý, obtloustlý chlap, kterému kolemjdoucí sami od sebe dávali drobné. Až tak zlé to teď nebylo. V takovýchhle chvílích – přechodné období, šedá zóna – jste ho snadno mohli považovat za bývalého východoněmeckého vrcholového sportovce, který všeho nechal kvůli dopingu. A svým způsobem to byl poměrně přesný popis.

Nezvonil telefon? Uběhlo dvacet minut, ve kterých řešil dilema, jestli spát dál, nebo jít na záchod. Pořádně ho probudil až ohňostroj v mikrovlnce. Konzerva. Jasně. Tentokrát si alespoň uvědomil, že se rozžhaveného kovu, který tu pohromu způsobil, nemá dotýkat. Špinavá chňapka ho chránila před popálením, když vyléval obsah do červené teflonové pánve. Ale hořák sporáku nenaskočil, ani po použití různých násilných metod. Musely vypadnout pojistky.

To je Kreuzberg. Tady člověka chovají jako v bavlnce.

Chodba byla hned u kuchyně a rozvodná skříň hned u stropu. V chodbě přesně pro tento účel postávala stolička. Stropy byly v malém třípokojovém bytě vysoké – 3,40 m –, což jako jedna z mála věcí připomínalo někdejší důstojnost nyní chátrajícího domu. Nějaká turecká hospodyňka v jednom z dalších tmavých bytů přes dvůr se klidně mohla dívat, jak tam Ludwig stojí úplně nahý.

Bezúspěšně šátral mezi vyhořelými pojistkami a hrozivě vyhlížejícími kabely. Nakonec vzdal snahy nalézt příslušnou pojistku a odšoural se zpět do kuchyně, která současně fungovala jako obývák. Tam do sebe ve stoje přímo z pánve naházel bílé fazole v neohřátém stavu. Což mu nepřivodilo žádné bezprostřední stavy extáze. Pak si dal dvě vejce rozmíchaná vidličkou ve sklenici. Půl hrsti tablet Neopyrinu. Instantní kávu rozpuštěnou v docela teplé vodě z kohoutku. Potenciální bakterie a paraziti neměli vzhledem k hladině alkoholu svého nového hostitele absolutně žádnou šanci.

Jakž takž se zklidnil. Co je za den – sobota, nebo neděle? Neděle. Inu. Vrátil se k rozvodné skříni a zavřel dveře do koupelny, když lezl na stoličku. Z koupelny se táhla vůně pracího prášku, což značilo, že mu došel normální saponát, a tak někdy začátkem minulého týdne vydrhl místnost Persilem Megaperls.

Na podlaze leželo pohozené sako. Vypadalo draze. Možná si ho přinesl omylem z nějakého podniku. Zaskočila ho záplava nejasných obrazů z výletního hostince poblíž Kudammu. Hrací automaty. Mai-tai koktejly a steaky entrecote. Bohatí Japonci. Díky bohu žádné hrací stoly. Ale sako? Slezl dolů a zvedl oděv ze země. Peněženka? V náprsní kapse. Plus minus sto padesát eur. A byl tam i vybitý mobil, který ztratil v alkoholovém oparu někdy během posledních pěti dnů a nocí.

Sehnul se, aby nabíječku zapojil do zásuvky vpravo od lednice. Převážil se a spadl. Chvíli ležel.

Znovuoživený telefon začal bzučet. Elektroničtí sršni útočili a ohlašovali jednu zprávu za druhou. Sedm mu jich poslal ten zpropadený moldavský pasák Pavel Menk, Hermann Göring celého širého podsvětí. Sedmá zpráva byla taky tou nejpozoruhodnější: „Ludwigu. Ludwigu. Lud-wíč-ku. Pojď k tátovi. Žádné problémy.“

Když Pavel říkal „žádné problémy,“ znamenalo to: „Nechci už žádné další problémy.“ Znamenalo to: „Jestli mě ušpiníš krví, až ti budu podřezávat krk, budu tě pronásledovat s účtem z čistírny až do pekel.“

Dluh. Patnáct tisíc eur. Sebelítost byla nevyhnutelná. Ludwig půjčku nepropil ani neprohrál na automatech. Nakoupil pár nových spotřebičů do kuchyně – odlučovač tuků, klimatizaci – do jedné ze svých hospod, Venus Europa. Na první pohled to byl šarmantní kreuzbergský lokál, v roce 2002 váhavě doporučovaný Lonely Planet, na jehož jídelním lístku se našlo všechno od ústřic a rizota ke knedlíkům a cheesecaku; pod tím malebným zevnějškem se skrýval hrozný pajzl. Nákup spotřebičů byl proveden zcela v souladu s tím, co mu uložila ta zasraná berlínská hygienická stanice. Smůla při namátkové kontrole, to bylo celé. S následnou nepřiměřenou reakcí z Ludwigovy strany. Měl se zachovat tak, jak mu radil kolega, a hrát o čas. Držet se zpátky, stát se na chvíli nedostupným. Ale v rozmaru ješitnosti nebo odevzdanosti nebo obojího se Ludwig rozhodl jednat jako počestný občan. O jednu vyjížďku půjčenou dodávkou na aukci u Drážďan a čtrnáct tisíc osm set eur později byla Venus Europa opět schválena. Investice však zákaznickou základnu ani v nejmenším nerozšířila. K půjčce od Pavla se odvážil jen proto, že zamýšlel prodat svou druhou hospodu, kde stejně jen prodělával. Venus Pankow. Na konci Pankowa. Dva kilometry od nejbližšího metra. Realitní makléři se tam nehrnuli. Nikdo nechtěl koupit takový šmejd.

To se za těch pětapadesát let nic nenaučil? Nikdy nedělej to, co je správný. Vždycky se omez jenom na to, co je nezbytně nutný

V pokladně ve Venus Europa měl Ludwig zastrčené dva tisíce eur. To bylo všechno. Kolik času mu taková částka koupí? Dva, tři týdny? Pavel Menk si liboval ve stříhání palců zahradnickými nůžkami, když dostal malou splátku. Úrok nabíhal. O pět procent za týden. Jeden prochlastaný týden a hopla, z patnácti tisíc se stalo skoro šestnáct.

Teď byl znovu na nohou a dal si sprchu. Ze zamlženého koutu vytékala na podlahu voda, zatímco Ludwig zvracel do odpadu. V županu. Ze dvora se ozýval hluk: oknem v chodbě viděl, že se tam pár tesařů dohaduje s klempíři ohledně konstrukce lešení nebo něčeho podobného. Neděle už zjevně nejsou dnem posvátného klidu.

Telefon zvonil, pevná linka. Číslo znali jen jeho nadřízení. Ludwig si pospíšil do své miniaturní pracovny, která mu vždy připomněla šatnu z centrály Stasi na Normannenstrasse. Telefon zazvonil třikrát, pak ztichl. Skryté číslo. Čekal, nechal je zavolat znovu. Tentokrát dvě zazvonění, než zavěsili.

Byl úplně probuzený. Pečlivě zavřel dveře i okna a zatáhl velurové závěsy připomínající barvou brambory. Přistihl se při myšlence, že všechny tyto nařízené postupy jsou vlastně úplně zbytečné. Ale dodávaly mu pocit naplnění: koukej, jak jsi užitečný; na tom, co děláš, nejvíc záleží; každý detail hraje roli.

A čekání bylo jedním z těch detailů. Po další minutě se telefon ozval znovu.

„Ověření, prosím,“ hlas na druhém konci zněl jako letuška. To nebylo obvyklé.

„Okamžik.“

Ludwig obešel pracovní stůl a přihlásil se na vlhkostí poněkud poškozeném MacBooku, který vyhrál ve střelecké soutěži.

„Pane?“ ozvala se žena.

„Okamžik,“ zamumlal Ludwig, kterému se konečně podařilo otevřít internetový prohlížeč. Zadal adresu webu BigFatFashionista, kde si zdegenerovaní Londýňané vyměňovali tipy na oblékání, zařizování bytů a nakupování. Nejnovější příspěvky visely hned nahoře. Ludwiga zajímali uživatelé Retro_Zlave nebo NinaHaagendazs, podle dne v týdnu. Neděle: Nina. První tři slova příspěvku: „Duck egg green,“ poslední slovo „offer“. První písmeno v každém slově. Nebývalo to většinou nijak složité.

„EGO,“ řekl Ludwig.

„Promiňte?“

„Moment, moment.“

Panika. Co to tedy ke všem čertům je.

„DEGO,“ došlo mu.

„Děkuji, pane. Váš hovor bude přesměrován.“

Zacvakalo to.

Těžký dech na druhé straně byl nezaměnitelný: GT, berlínský šéf CIA, který sedí několik kilometrů odsud v bezpečí paranoidních protipožárních a proti výbuchu odolných zdí americké ambasády. Ve skutečnosti se jmenuje Clive, jediný Američan toho jména v celém vesmíru.

„Dlouho jsme se neviděli,“ začal Ludwig.

„Osmnáct měsíců,“ přitakal GT.

„Letí to,“ ze všech okamžiků, kdy se Ludwigovi protivil jeho vlastní hlas, byl tenhle skoro nejhorší.

„Ano, to ano. Všechno v pořádku?“

„Ano.“

„Cítíš se dobře, a tak?“ GT zněl nepovzbudivě lékařsky.

„Jako rybička,“ řekl Ludwig a odkašlal si, „o jakou práci jde?“

„Potřebujeme někoho vyzvednout. V Parchimu, nic složitýho.“

„Mám jet svým autem?“

„Jak chceš.“

Ludwig nemohl odtrhnout pohled od monitoru, na kterém blikaly zprávy. Zaklapl notebook.

Auto. Jeho sedmnáct tisíc mil starý Range Rover, který ho stál na opravách dvakrát tolik, než kolik za něj tehdy v dobré víře dal. Kam ho zaparkoval? Kdy jím naposledy jel? Bylo to předtím, než pod vlivem učinil vynikající rozhodnutí, neřídit z hospody domů, s méně vynikajícím důsledkem, totiž že měl teď potíže lokalizovat tu zpropadenou kraksnu, protože si nepamatoval, ve které hospodě byl.

„Nějaký si půjčím. Jen pro případ.“

„Tvoje auto stačí,“ řekl GT, „je to nejjednodušší.“

„A koho mám vyzvednout?“

„Civilistku. Mohla být svědkyní činu, o který se zajímáme, nebo o něm může mít informace.“

„Kam ji mám dovézt?“

„Nejdřív ji vezmi k sobě domů. Je na policejní stanici v Parchimu.“

„Co tím myslíš – u fízlů?“

„Ocitla se tam před chvilkou. Je to dlouhej příběh. Byli jsme v terénu a hledali ji, ona… Měli jsme v okolí lidi.“

„Co dělá u fízlů?“

„Hledá tam ochranu.“

Ludwig čekal, že bude šéf pokračovat. Tak se na GTho muselo. Na otázky reagoval nepřístupně a až přehnaně informovaně. Nejúčinnější bylo prostě mlčet.

„Takže,“ ozval se GT po několika sekundách, „je to jen o řízení.“

„Jak dlouho bude u mě?“

Pomyšlení, že si má do bytu přivést ženu, bylo bizarní.

„O konečným místě určení ještě není rozhodnuto, takže je na to těžký odpovědět.“

Ludwig zavrtěl hlavou. „A jaký jsou možný hrozby?“

„V tuto chvíli jim nic nenasvědčuje – vypadá to dobře, dá se říct.“

„Bezva.“

„Jak jsem řekl. Žádná hrozba. Vezmi ji k sobě domů. Možná o nic víc nepůjde.“

„Žádná hrozba?“

GT mlčel.

K čemu by bylo se dál dohadovat? Byl to dar z nebes. Ludwig potřeboval peníze a mise zřídkakdy přicházely samostatně.

Stejně podrážděně dodal: „Myslím, že jsi přece říkal, že se chce cítit bezpečně.“

„Přesně tak. Žádné skutečné nebezpečí nevidíme.“

Ludwig se kousl do tváře. „K čemu vám teda budu?“ To byla oprávněná otázka. Není přece taxikář.

GT se zasmál. Neznělo to upřímně.

„Byl bych rád, kdyby se to tentokrát vyplatilo víc,“ řekl Ludwig. Hlubším hlasem se snažil všemu propůjčit trochu důstojnosti.

„Copak o tebe nebylo vždycky dobře postaráno?“

Ludwigovi se nyní naskytla jedinečná příležitost odpovědět škodolibým sarkasmem. Místo toho nechal vteřiny plynout. Nebyl to bůhvíjaký protest, ale něco to přece jen bylo.

Štvalo ho, že nemůže přestat myslet na Pavla a dluh. To bylo iritující a neprofesionální.

Ludwigův pohled ulpěl na velké rajčatově červené váze, kterou dostal od matky. Pochopitelně ji měl tady vevnitř, kam nikdy nechodil. Pochopitelně naházel všechny věci z těch zlých starých časů do špinavého tmavého kumbálu.

„Jaká je národnost zásilky?“ zeptal se nakonec a zavřel oči. Migréna. Možná by pomohlo, kdyby se mu povedlo se znovu vyzvracet.

„Na to se jí můžeš zeptat, až přijedeš do Parchimu.“

Pak začal Američan planě tlachat.

Bylo pozdě. Ludwig by se nic víc nedozvěděl, ani kdyby svému šéfovi vyhrožoval smrtí. GT by možná chtěl říct víc, ale ješitnost mu to nedovolila. Ludwiga napadlo, že ten člověk by vydržel jakákoliv muka, jen aby na své trýznitele udělal dojem všemi schopnostmi, na které pomysleli.

Bylo za deset minut půl jedné, když si Ludwig uvědomil, že sedí s hluchým upoceným sluchátkem v ruce. Usnul? To bylo vyloučené. Vyhrabal dávno zapomenutý nedotčený čistě černý oblek značky Van Gils, zakoupený za přívětivějších ekonomických podmínek. K tomu šedé triko s dlouhým rukávem a výstřihem do V, plus nové, elegantní podpažní pouzdro na pistoli na suchý zip. A taky béžové boty Puma, dárek od třicetiletého syna, který žil s bohémskou vegankou na statku v Polsku.

V pracovně sebral z nezamčené zásuvky ve stole svůj matně černý Glock 19. Tato poloautomatická zbraň byla menší a šikovnější než její předchůdce Glock 17, ale stejně odolná a spolehlivá. Vzhledem ke své průbojnosti byla poměrně lehká, to proto, že měla rukojeť a tělo z kompozitu; jen plášť a hlaveň byly ocelové.

V šuplíku ležely i čtyři zásobníky s Ludwigovou vlastní standardní kombinací nábojů 9×19: v prvních dvou celoplášťové střely k proražení případné neprůstřelné vesty, pak třináct střel s dutou špičkou, které se nehodily k hladkým průstřelům, ale zůstávaly v těle a pořádně je potrhaly. To mělo nejméně dvě výhody: za prvé snížení rizika, že zraníte někoho dalšího, a za druhé nehrozilo, že tomu na mušce jen prostřelíte do oděvu větrací otvor.

Vložil zásobník do pistole a tu do pouzdra. Glock neměl pojistku, přesněji řečeno měl vnitřní pojistku, která byla připojena přímo ke spoušti a nedala se deaktivovat jinak než běžným výstřelem. Bude jeden zásobník stačit? Rozhodně. Vzal ještě jeden a zastrčil si jej do kapsy u kalhot.

Letmý pohled do zrcadla v chodbě. Vypadal jako bisexuální belgický obchodník s uměním na cestě na vlastní prohlášení bakrotu.

Běžná mise, pomyslel si Ludwig Licht a protáhl se. Co jiného by to mělo být?

neznámé místo

Spolková republika Německo

Ne 17. července 2011

[12:30] / SELČ

Nikdy si nezvykl na zvuky dole ve sklepě. Budily ho uprostřed noci, rušily ho, když pracoval.

Když se snažil pracovat.

Lucienu Gellovi bylo třicet sedm. Posledních deset měsíců mu vtisklo zevnějšek, který konečně korespondoval s jeho bezútěšným nitrem. Pod očima měl šedofialové kruhy, přibral pět kilo a zároveň přišel o patnáct procent svalové hmoty. Nebyl to z jeho strany žádný odhad: BMI váhu měl kdesi pod pohovkou.

Občas uplynuly celé dny, než potkal živou duši. Občas měl několik schůzek během pár hodin. Ale bez přerušení, bez výjimky, byl na světě sám. Když odvolal ochranku, dostavily se myšlenky na smrt a uklidňovaly jej, obklopovaly jej jako chladivý balzám. Jediné, na čem by teď dokázal skutečně pracovat, by byl manifest sebevraždy jakožto hrdinského činu napříč historií. Pouze pomyšlení na všechny jeho nepřátele a škodolibou radost, kterou by z jeho smrti měli, ho z té hlubiny dokázalo vytáhnout.

Čas od času si představoval, že je mrtvý, že sklep je jeho hrob a myšlenky jen několik posledních zbytků elektromagnetické aktivity ve vysloužilém mozku. Pak se vzpamatoval.

Pak zase klesl ke dnu.

Klepání na dveře. Lucien si odkašlal, ale neřekl nic. Dveře se přesto otevřely.

„Dobré ráno,“ pozdravil plukovník v civilu, „mám dobré zprávy, tedy alespoň pro vás. Je živá, to už víme jistě. Je zpátky v Německu. Myslel jsem, že bychom mohli –“

„Nechci to vědět,“ řekl Gell důrazně. „Naše spolupráce je jen dočasná. Čím méně uslyším o tom, co děláte, tím lépe.“

Plukovník se usmál a díval se do země.

„Jen bych si přál, abyste nám býval dovolil udělat kopii seznamu, než skupina odjela do Maroka,“ řekl po dlouhé odmlce.

Gell zavřel oči. „Jestli existuje něco, čemu se v téhle branži můžete přiučit, je to minimalizace rizik úniku informací.“

„A ona je teď jediná, kdo seznam má? Jste si tím jist?“

„Ano,“ odvětil Gell. „A umí se o něj jistě dobře postarat.“

Tím se vyčerpal mezilidský kontakt pro tento den. Plukovník se prkenně uklonil jako starý nacistický důstojník – možná žije v domnění, že je to v Německu stále zvykem, pomyslel si Gell pobaveně – a zmizel v chodbě.

Co je vlastně za denní dobu? Co chtěl dělat?

To samé, co každý jiný den minulého týdne. Hodinu za hodinou se zaobíral nenávistí a steskem po Faye Morrisové.

Dře na zachraňování posledních střípků jeho organizace? Nebo je jako všichni ostatní – odpadlice, přeběhlice, zrádkyně?

Falešné naděje život v díře pod zemí nijak neusnadňovaly.

Adalbertstrasse

Berlín, Kreuzberg / SRN

Ne 17. července 2011

[12:50 / SELČ]

Slunce nakukovalo do čtvercového dvorního traktu na Adalbertstrasse 16. Zapomenout v tento den sluneční brýle byla chyba, ale Ludwig se necítil na to jít zpátky do schodů. Byt byl ve čtvrtém patře bez výtahu. Dům, pistáciově zelená stavba z počátku 20. století, dýchal pobledlou, zaoblenou elegancí, která Ludwigovi připomínala staré domečky pro panenky. Dvůr v tuto dobu zel prázdnotou: řemeslníci, jejichž pracovní doba sestávala z velké části z tahání strojů a nářadí sem a tam, zrovna skončili.

Ludwig vyšel z temného průchodu branou na ulici. Výfukové plyny se mísily s vůní smažené cibule. Libanonec z protější trafiky ho zdráhavě pozdravil a postavil hrnek s kávou na stoh novin před sebou.

Ludwig zběžně studoval kreuzbergskou topografii: svobodné podnikání, kam se podíváš. Nálevny a turecké restaurace různých velikostí. Minikasino otevřené třiadvacet hodin denně. Íránské a kurdské pekárny s podezřelými sbírkovými kasičkami. Špinavé, liduprázdné internetové kavárny bez kávy. Polská solária a vietnamská bistra. Sem chodí pokrokově smýšlející německá mládež z centra města navštěvovat smetánku zpátečnických hospodských patriarchů. Ludwigovi se tady docela líbilo. V tomto kolektivním vyhnanství snadno nabyl dojmu bezpodmínečné sounáležitosti.

Na červencovém slunci bylo nejtepleji za posledních pár týdnů: pětadvacet stupňů. Auto v nedohlednu. Doprava nebo doleva? Dole na Kottbusser Tor stála kolmo na ulici policejní dodávka a blokovala dopravu. Dav čumilů se seskupil kolem dvou bojechtivých mužů. Ludwig zamířil opačným směrem. A tam ho taky našel: svůj velký tmavomodrý Range Rover. Stál trapně za rohem přímo uprostřed vjezdu. Pár let starý škrábanec na kapotě vypadal, jako by se někdo snažil auto rozkrojit nožem na chléb. Žádné pokuty, jen naštvaný lístek s nejasnými pohrůžkami včetně nahlášení na policii. Ludwig si sedl za volant a pár upocených sekund se snažil vzpomenout, kam že má jet. Béžový kožený potah zaváněl jako sedačky na polském trajektu.

Vůz měl své vlastní, téměř nedýchatelné ovzduší, které se stávalo řidším a dusnějším s každou otáčkou tachometru. Dieselové monstrum mělo za sebou deset let a před sebou dva, možná tři roky, než se porouchá automatická převodovka, která Ludwiga přijde na dalších sedm tisíc eur. Ale nadávat může jen sám sobě, o auto se staral minimálně. Pouze jeho matka v něm dokázala vzbudit větší výčitky svědomí.

Do Parchimu. Musí jet do Parchimu, starého východoněmeckého průmyslového města dvě hodiny severozápadně od Berlína.

Nastartovat motor, stáhnout okénko a vpustit dovnitř trochu vzduchu. Trvalo to tři minuty, ale nakonec s autem vymanévroval z toho stísněného prostoru, aniž by cokoli škrábl. Tři výrostci se mu z protějšího chodníku smáli. Zamířil po přeplněné Oranienstrasse na západ k centru. Když po kilometru ulice přešla v Kochstrasse, všude byl najednou pořádek a čisto. Bloky nablýskaných kancelářských budov přerušované parky, kde lidé proháněli své psy a ratolesti. Ludwig si nikdy nezvykl na enormní rozdíly mezi různými městskými částmi, dokonce i mezi čtvrtěmi ve starém Západním Berlíně.

O davech se dalo mluvit teprve tehdy, když projížděl křižovatkou na Friedrichstrasse a zasekl se za dvěma bílými turistickými autobusy mířícími k Checkpointu Charlie. Po pár stech metrů dojel ke křižovatce na Wilhelmstrasse. Někdejší komplex Luftwaffe zastiňoval slunce. Za časů NDR tam byl několikrát jako ochranka na pozvání ministra financí. Dlouhé ministrovy proslovy, nedobrá pálenka tekla proudem – jiné časy. V budově dodnes sídlí ministerstvo financí. Jen země změnila název.

A naproti Trabi-Safari, půjčovna aut, kterým se turisti smáli, aut, na která si i Ludwig vyčekal roční pořadník, aby se v jednom z nich mohl projet. „Currywurst by the Wall,“ řval reklamní sloup, který se o pozornost kolemjdoucích přetahoval s logem Coca-Coly. A se psí školkou pro zazobanou mládež. Ludwig přemítal o tom, co by onen starý ministr financí řekl, kdyby se mu jednoho rána tato scenérie naskytla při pohledu z okna. Vážení soudruzi, protifašistický val se zřítil… Do zbraně! Imperialističtí psi podlehli pokušení a zahájili svůj dlouho plánovaný útok…

Doprava znovu prořídla. Za Braniborskou bránou začal osmiproudý bulvár 17. června, který rozděloval Tiergarten na dvě gigantické poloviny plné zeleně. Kocovina během jízdy trochu ustoupila; Ludwig se musel soustředit na jiné věci než na fyzické útrapy. Myšlenky mu utíkaly všemi směry.

Nějaký ochotný řidič ho troubením probral z dřímoty, když na semaforech konečně naskočila zelená. Ludwig pokračoval v cestě. Začal se skoro těšit na to, že na pár hodin vypadne z města.

Když míjel starodávné tanky u sovětského památníku, zazvonil telefon. Vyhrabal jej z přihrádky a přijal hovor. Na druhém konci se ohlásila nová osoba a opětovně se dožadovala kódu.

„DEGO dvě,“ řekl Ludwig a prosmýkl se kolem žlutého dvoupatrového autobusu, který zrovna vyjížděl ze zastávky.

Krátká odmlka. „Nové instrukce,“ pokračoval hlas, „zásilka se nyní nachází v Ziegendorfu.“

Ludwig zpomalil a zařadil se do vnějšího pruhu.

„Kde to je?“

„Stejný výjezd z E26 jako na Parchim a po několika kilometrech je u křižovatky směrovka. Souřadnice jsou –“

„Ale nasrat na souřadnice.“ Ludwig odmítal používat navigaci. GPS byla ve světě informačních služeb něco jako špatné feng-šuej, nebo možná špatná karma. A zadávání souřadnic? To stálo v rozporu se základními principy celého jeho poměrně rozsáhlého vzdělání: čím je plán jednodušší, tím míň se toho může posrat.

Mohl téměř slyšet, jak se úředník na druhém konci bezradně rozhlíží po svém potemnělém kanclíku kdesi na ambasádě.

„Takže to přeskočíme,“ řekl po chvíli.

„Kde v Ziegendorfu?“

„Hotel Apricot. Druhé podlaží, pokoj 24.“

„Proč byla zásilka přemístěna?“

„To bohužel nevím, pane.“

Vteřiny ubíhaly. Víc se Ludwig nedozvěděl a zavěsil. Uprostřed té změti stál pod igelitovou pokrývkou Vítězný sloup. Odráželo se na ní červencové slunce. Neměl rád Tiergarten, věčnou připomínku západního pokroku, prostoru a nesmyslného přebytku. Ve škole viděl obrázky „imperialistické vykřičené Charlottenburger Chaussee“ a zhrozil se jako všichni ostatní – učitelé se nikdy nezmínili o tom, že obyvatelé Západního Berlína změnili jméno ulice poté, co NDR během povstání 17. června 1953 zmasakrovala své vlastní pracující.

Chybí mu zeď? Člověk se tehdy nemusel dívat na tolik věcí. Propaganda dodávala určitý pocit vnitřního klidu; takový Prozac reálného socialismu. Ale ano, zeď mu chybí. Dokud stála, byl hrdinou, přinejmenším ve svých vlastních očích. Začátkem roku 1984, krátce po svých osmadvacátých narozeninách, prodal svou zemi a svého zaměstnavatele Američanům. Země se jmenovala NDR, zaměstnavatel Ministerstvo státní bezpečnosti: toho času žádané zboží – ano, toho času, kdy ještě záleželo na tom, co jste prodali.

•

Po hodině a třičtvrtě cesty stošedesátikilometrovou rychlostí sjel z dálnice. Klikatící se silnice protínaly najednou malebnou krajinu. Léto je vskutku tady: koruny stromů se rýsovaly proti blankytně modrému nebi, mezi houštím ve škarpách prokvétaly pampelišky. Nikde ani živáčka. Uprostřed idylické cihlové vesničky Wulfsahl stál starobylý kostel a jen pár metrů od jeho zdi se pásl tucet krav. Ludwig jel dál. Přes obzor se rozprostíralo šedožluté pole, občas přerušované stromovými hájky. Dva draví ptáci se usadili každý na jeden telefonní sloup sto metrů od sebe, jako by mezi sebou měli dohodu o rozdělení revíru.

Když dorazil ke křižovatce, za kterou následovala větší ves, Ziegendorf, vypnul motor, stáhl okénko a poslouchal. Ani pípnutí. Počasí bylo na takový zapadákov až příliš krásné, hlavní ulice byla až přehnaně uklizená vzhledem k přecpaným, průhledným odpadkovým pytlům na rozpraskaných chodnících. Absence lidského života ho začala znepokojovat. Na čele mu znova vyrazil pot. Z čeho má strach? Ze starého východu. Ze starého východu mimo Východní Berlín, aby tak řekl. Bývalý ráj dělníků a rolníků. Ve skutečnosti pro něj tyhle kraje prostě neexistovaly.

Ve zpětném zrcátku se blížil modrý traktor, a tak Ludwig zase nastartoval a odbočil na hlavní. Silnici lemovaly zanedbané meziválečné cihlové vily; některé vjezdy okupovaly vraky aut a vysloužilé domácí spotřebiče. Na šňůrách napnutých mezi garážemi a ovocnými stromy viselo zašedlé prádlo. Na vícerých zahradách postával bílý plastový nábytek a strakaté, větrem zprohýbané slunečníky. Z dáli se ozýval plačtivý psí štěkot. V centru vsi se nacházela opuštěná hasičárna se zamřížovanými okny a bizarní plakát oznamoval:

OKRESNÍ mistr 1997!

Úpadek průmyslu, ve zbytku světa tak zdlouhavý proces, se zřejmě v Ziegendorfu odehrál přes noc. Privatizační léčba šokem je u konce. Jen šok přetrvává.

Po dvou stech metrech dojel k hotelu, důstojně vyhlížejícímu starému řadovému domu, k němuž byla přilepena strašidelná přístavba z růžově mořené borovice a se skleněnými dveřmi v hliníkovém rámu. Na dvorku před recepcí se vyjímala stará, dříve turisty využívaná polní kuchyně. Důvěrně známá východoněmecká táborová kamna na kolečkách byla už jen kusem šrotu. Na parkovišti stála tři auta. Červený Saab 900, zrezivělý bílý Renault kombi a naleštěný černý městský džíp GMC s kouřovými skly. Ludwig se málem nahlas rozesmál. Oni se fakt nezapřou, Amíci. Nemůžou si pomoct.

Ludwig zaparkoval a vystoupil. Cítil hnůj. Pořád stejné ticho. Protáhl si nohy, ztěžklé jízdou a kocovinou, a rozhlédl se kolem. Písečná pláž a jezero. V zoufalém pokusu zachránit vesnici život sem nějaký podnikavý občan navozil asi tunu bílého písku a vyhloubil uprostřed pole jezero o velikosti poloviny fotbalového hřiště. Osamělá volejbalová síť čekala na srpnové letní dovolené. Stejně jako desítka bílých proutěných plážových přístěnků, vesměs natočených k jezeru – kromě jednoho. Ludwig sebou trhl překvapením. Seděl tam agent CIA a hlídal hotel.

Pochybná volba pozorovatelny, pomyslel si Ludwig. Samozřejmě bylo vidět na parkoviště a zadní část cihlové budovy, kde byl umístěn pokoj, ale už ne na to, kdo prochází hlavním vchodem. Jak nerozvážné. GT měl poslat ještě jednoho.

Muž se zvedl a zamířil k Ludwigovi. Byl urostlý a mohlo mu být kolem pětatřiceti. Lehký béžový oblek, černá kravata.

„A vy jste?“ otázal se Američan a několik sekund vyčkal, než podal Ludwigovi ruku.

„Fimbul.“

„Výborně. Takže to převezmete?“ věnoval Ludwigově upocené, alkoholem zavánějící osobě ustaraný pohled.

„No jo,“ řekl Ludwig. „Ještě něco?“

Muž zavrtěl hlavou. „Mějte se hezky, pane,“ dodal, nasedl do džípu a odjel.

Ludwigovi se dostalo filozofického vhledu. Američani možná změnili prezidenta. Možná jako třešničku na dortu změnili i šéfa CIA. Ale zbytek nezměnili. A je to právě ten zbytek, který se stará o běžné záležitosti. Všimne si zákazník v obchodě s potravinami, že řetězec změnil vedení?

Cihlový dům s balkóny a terasami svíral pravý úhel s parkovištěm a výhledem na takzvané jezero. Bylo zataženo a bezvětří. Jakýsi muž v Ludwigově věku si oblékl světlemodrou větrovku, posadil se na plastovou židli na jedné z přízemních teras a probíral se letáky. V pokoji ve druhém patře se pohnul závěs. Zásilka?

Ludwig obešel budovu a zamířil na liduprázdnou recepci. Za pultem stál vozík s ložním prádlem. Ve vzduchu bylo cítit kuličky proti molům. Pokoje 20–26, druhé podlaží. V polovině borovicového schodiště vytáhl pistoli. První kulka vklouzla do hlavně, když nabil. Znělo to jako cvaknutí sešívačky.

Pokoj 24. Levou rukou zaklepal na dveře.

„Kdo je tam?“ zeptala se žena anglicky.

„Doprovod,“ odpověděl Ludwig.

Nevěděl, jestli tento pojem měla zásilka v instrukcích, ale na vysvětlenou by to mělo stačit.

„Američan?“

„Ne.“

Nic.

„No tak, otevřete.“

S lidmi pod silným tlakem to šlo překvapivě snadno: toužili jen po tom, aby se někdo jiný ujal velení. Taková byla alespoň Ludwigova teorie. Pravděpodobně ovlivněná zkušenostmi z Německa.

A ona skutečně otevřela. Vysoká žena, blondýna. Světle šedé oči ve stejné úrovni jako jeho. Vypadala nervózně, ale neuhnula pohledem. Ludwig vkráčel do pokoje, zkontroloval koupelnu a závěsy a nakonec se usadil do jediného křesla. Zbraň vrátil do pouzdra. Zakouřeno a zatuchlo, jako by tu desítka studentů strávila hlučnou noc.

Žena zamkla dveře a posadila se na postel s přehozem broskvové barvy. Nad čelem postele visela dobrá reprodukce špatné reprodukce Monetových leknínů. Jasné světlo odhalilo ženin ztrhaný vzhled. Na nočním stolku stál zpola naplněný popelník z růžového plastu a tři prázdné lahve: Becks Lemon.

„Kam zmizel ten kluk z ambasády?“ zeptala se. Američanka, nepochybně. „Ne že by byl zvlášť sdílný.“

„Ne, to oni nebývají.“

„Kdo? Zaměstnanci velvyslanectví?“

„Jistý typ zaměstnanců,“ zamračil se Ludwig.

„Jaký typ?“

„Bezpečáci.“

Žena se nad tím zamyslela: „A kdo jste vy? Jste taky od CIA?“

„Jsem konzultant.“

„Konzultant,“ poprvé se usmála, „aha. A co teď budeme dělat? Kdy pojedeme na ambasádu?“

„Až dostaneme svolení. Příkaz zní jet do Berlína a vyčkat tam.“

„Kde v Berlíně? Jak dlouho? Co tím k sakru myslíte?“

Vypadala důležitě. Vysoká, vyzáblá, špinavě blonďaté vlasy, ostré rysy. Polodlouhé mikádo. A pihy, spousta pih. Ten typ vzhledu, který ženy závidí a muži se mu vyhýbají.

„Mě se neptejte. Já jsem jen doprovod. Požádala jste o ochranu, ne?“

„Kontaktovala jsem americké velvyslanectví. Když mi nechtěli pomoct, obrátila jsem se na policii. Když mi nechtěla pomoct policie, zavolala jsem na ambasádu znovu a najednou byli zatraceně rychlí a jejich lidi byli do dvou minut na stanici, což mě trochu vyděsilo. Nerozumím tomu. Co s tím má společného CIA? Jen si chci promluvit s velvyslancem.“

Ludwig si urovnal sako. „O CIA nikdo nic neříkal.“

Znělo to hloupě, ale byl tak vycvičen: vždy tajit zapojení CIA. Před civilisty se mluvilo jen o „lidech z bezpečnosti“ nebo „různých úředních orgánech“ (nebo jen o „MZV“, čemuž dával GT přednost).

Žena se tvářila skepticky pobaveně.

„Se mnou se v žádném případě bavit nemusíte, pokud nechcete,“ pokračoval Ludwig.

Zapálila si cigaretu: „Nemyslete si, že nasednu s úplně cizím člověkem do auta. Jdou po mně.“

„Kdo?“

„To vás nemusí zajímat.“

Ludwig si povzdechl, vzal telefon a vyťukal GTho soukromé číslo.

„Nespolupracuje,“ řekl a vyšel na balkón.

Range Rover stál za rohem, přesně tam, kam už neviděl. Jak nešikovné. Nejvyšší čas začít se soustředit.

„V čem je problém?“ bručel GT. „A proč voláš na tohle číslo?“

„Chce mluvit jen s velvyslancem.“

„Řekni jí, že velvyslanec je pryč.“

„A je?“

„Nevím. A řekni, že nás požádal, abychom se o ni prozatím postarali.“

„Tvrdí, že ji někdo pronásleduje. Je to pravda? Jak se k tomu mám postavit? Co se vlastně děje?“

„To musíme zjistit. Řekni jí, ať se uklidní, řekni… no, řekni, že je v dobrých rukou.“

Nad polem za jezírkem poletoval v trhavých kruzích žlutočerný papírový sáček. A bylo ticho, nekonečné ticho.

Jako v podsvětí po sezóně.

„Haló?“

„Můžeš jí to říct sám,“ Ludwig vešel dovnitř a podal ženě telefon.

„Kdo je to?“ zeptala se Ludwiga.

„Šéf ochranky z ambasády.“

„Prosím,“ ohlásila se žena. GT se rozpovídal. Během krátkého rozhovoru z Ludwiga ani na sekundu nespustila oči.

„Už jste spokojená?“ řekl Ludwig, když zavěsila.

Žena přikývla.

„Kolik vám je let?“ byl opravdu zvědavý; měla vojenské kalhoty a kanady, ale její černá košile vypadala draze, stejně tak limetkově zelený hedvábný šátek.

„Osmatřicet.“

Kromě toho vypadala chytře. Otázka byla nevyhnutelná: co provedla? Něco určitě. Ludwig zřídka dělával chůvu dětem z horních příček Santova seznamu.

Otočila se zády a típla cigaretu: „Konzultant… co to může znamenat? Nějaký druh experta přes mučení?“

Dívali se na sebe. Její výraz byl nečitelný. Usmál se. Sklopila zrak.

„Jsem na volné noze,“ na tvář mu proklouzl úšklebek. Přešel ke skříni, vzal ženino oblečení a opatrně jí je položil do klína.

„Ve spoustě oblastí, dá se říct. Nemám žádnou určitou specializaci. A nemyslím si, že tady v Evropě tolik mučíme lidi. Určitě je to proti nějakým zdravotním předpisům, řekl bych. Bakterie a tak.“

K Ludwigovu překvapení se žena vtipu zasmála, což ho trochu uvedlo do rozpaků. Ve stejném okamžiku se cosi v jeho břiše probudilo k životu. Zakručení bylo slyšet v celé místnosti. Něco se dralo nahoru. Vběhl do koupelny a vrhl se před záchodovou mísu, aniž stihl zabouchnout dveře. Zvracel, jako by mu za každý půllitr platili. Převážně zelená. Začne mu teď dělat problémy i žlučník? Bolelo to jako ďas. Až se příště bude chtít opít, měl by se možná víc kontrolovat. Ztěžka se zvedl a věnoval zrcadlu krví podlitý pohled. Žena stále seděla na posteli. Vypadala rozrušeně. Ludwig si vypláchl ústa chlorovanou vodou z kohoutku a její zubní pastou. V toaletní taštičce nebyly žádné léky. Teď zrovna si vybavoval jen zlomky z polní příručky – štosu papírů, který v souladu s instrukcemi spálil, když ho před téměř dvaceti lety dočetl –, ale byl si jist, že tam stálo něco v tom smyslu, že by chráněnému objektu neměl být umožněn přístup k lékům na předpis.

„No,“ řekl, když vyšel z koupelny. Odkašlal si: „Sushi už nechci ani vidět, abych tak řekl.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na západ od svobody.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.