Překlad:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Katy Evans: Ve víru rocku

Vydání první

Copyright © 2014 by Katy Evans

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1944. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ripped vydaného nakladatelstvím

Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York v roce 2014

Český překlad © 2015 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2015 Sarah Hansen

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0160-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0161-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Katy Evans

VE VÍRU ROCKU

Tuto knihu věnuji druhým šancím.

Zvláště šancím vše napravit.

PODĚKOVÁNÍ

Ani tato kniha by nespatřila světlo světa bez obrovské pomoci spousty úžasných lidí.

Z celého srdce děkuji své rodině, svému manželovi, dětem i rodičům za jejich neochvějnou podporu. A děkuji i všem svým nakladatelům, kteří mi věřili od samého začátku.

Děkuji všem svým kamarádkám spisovatelkám za jejich povzbuzení a za to, že si knihy přečetly, aby mi pomohly vychytat mouchy, a taky za to, že mi podávaly kapesníčky, když jsem se rozplakala (vy víte, koho myslím!). Vážím si vás víc, než dokážu slovy vyjádřit.

A děkuji i vám, kdo právě knihu čtete. Dovolujete mým slovům, aby si vás našla a zanechala stopu, a o to se teď pokouším.

Vaše Katy

SEZNAM SKLADEB

Ve víru rocku

„Magic“ od Coldplay

„Wild Heart“ od Bleachers

„Animal“ od Neon Trees

„Carry On Wayward Son“ od Kansasu

„Alone Together“ od Fall Out Boy

„If You Say So“ od Ley Michele

„The Last Song Ever“ od Secondhand Serenade

„Hey Brother“ od Avicii

„Spectrum“ od Zedda

Pandořina a Mackennova směs

„Like a Virgin“ od Madonny

„Sweet Cherry Pie“ od Warrant

„Miss Independent“ od Ne-Yo

„I Believe in You“ od Kylie Minogue

„Beautiful“ od Akona

„You Found Me“ od The Fray

„Sweet Child o’ Mine“ od Guns N’ Roses

„Take a Bow“ od Rihanny

„Your Song“ od Eltona Johna

„Broken“ od Lifehouse

„Fuckin’ Perfect“ od Pink

Měli jste někdy tajemství?

Takové, které vám trhá duši ve dví.

Tajemství tak strašlivě bolestivé, že o něm ani

nemůžete mluvit ze strachu, že vás rozerve na kusy, jeden prst po druhém, jednu buňku po druhé…

Tak skutečné, děsivé, smutné…

Měli jste někdy tajemství, které vám dmulo hruď,

jako byste se nadechli hélia, a měli jste chuť

to tajemství vykřičet do světa, jenže vykřičet ho

do světa by znamenalo, že o něj přijdete?

Já mám obě taková tajemství.

Tajemství, které milujete, i tajemství,

které nenávidíte.

A posledních šest let jsem je nosila

hluboko v sobě…

1

TAJEMSTVÍ

Pandora

V našem bytovém komplexu jsem snad jediná, kdo ještě pořád odebírá noviny. I dneska ráno je najdu na prahu. Zbožňuju jejich vůni. Mám ráda to zapraskání, když se posadím v jídelně do židle a ty listy papíru otevřu. Ten zvuk, ta vůně… Připomínají mi všechna ta ospalá sobotní rána, kdy jsem čítávala noviny se svým tátou a vdechovala vůni jeho kolínské. Než mi bylo sedmnáct, o tátu jsem přišla. Už mi nikdy nezcuchá vlasy, ani už nikdy neucítím jeho kolínskou. Zbyly mi jen ty noviny. Utekla už skoro celá dekáda a mně ještě pořád dělá radost otevřít si čerstvě vytištěné noviny. Až do teď…

Do teď… kdy jen bezmocně zírám na ten titulek v sekci kultury. Titulek, který se mi vysmívá.

Mackenna Jones se vrací do města! hlásá titulek. Jen přečíst si tu jednu větu je jako rána na solar.

Pevně zavřu oči, a když je otevřu, žaludek se mi převrátí.

Mackenna Jones se vrací do města!

Sakra, už bych to neměla číst.

Mackenna Jones se vrací do města!

Bože. Ta slova se nemění.

Mackenna.

To jméno mě ovíjí, jako by mé vnitřnosti obaloval hutný dým. V břiše mě polechtají motýlci, pocit, který jsem už dávno považovala za nemožný. Myslela jsem, že žádný z těch motýlků nepřežil to, co mi Mackenna Jones provedl.

Vrací se do města, Pandoro. Co s tím uděláš?

Mračím se při pomyšlení, že budeme znovu v jednom městě.

„Vážně, ty parchante? To ses vážně musel vracet?“

Rozečtu článek o jeho skupině Crack Bikini, v kterém rozebírají, jakou revoluci v hudbě tahle kapela způsobila. Jak dokonce Obama otevřeně řekl, že díky téhle skupině se i děti zajímají o staré hudební mistry – Mozarta, Beethovena. Tím to ale nekončí. Naopak. Autor článku neopomene zmínit, že na svém turné tahle skupina vyprodala Madison Square Garden rychleji, než se prodaly vstupenky na první koncert Justina Biebera, a že se očekává, že to bude koncert roku, ne-li desetiletí.

Hlavou mi prolítne song, kterým kapela prorazila. Nějakou dobu pak tuhle písničku hrálo každé rádio v zemi a já kvůli ní začala hudbu k smrti nenávidět… Sakra, už zas mě jen při pomyšlení na tu písničku začíná ovládat vztek.

Ruce se mi třesou, když pokládám noviny. Přeložím je a pokusím se přesunout k další sekci. Bydlím se svojí matkou a sestřenicí a vždycky jsem si uměla vychutnat tichá sobotní rána, kdy má Magnolie hodiny baletu a moje matka vyřizuje pochůzky. Teď je ale sobota – čas, kdy mám celý byt jen pro sebe – nenávratně zničena. A nejen sobota, tohle mi zničilo celý tenhle zatracený rok.

Mackenna. V Seattlu.

Ruce se mi třesou, když se vrátím k sekci kultury a zapátrám po datu koncertu. Pak si v telefonu otevřu prohlížeč internetu a najdu si rovnou předprodej vstupenek. No, a koncert je vyprodaný. Takže si otevřu eBay, kde najdu lístky na nejlepší místa prodávané za závratné ceny.

Nevím proč, ale na vteřinu vidím samu sebe na jednom z těch předražených míst, jak na něj řvu, že je ten největší kretén na světě, tak aby mě slyšel i přes ten rámus, co on a jeho kapela vyrábějí.

Nevím, co to dělám. Nebo to možná vím. Tělo mi tuhne mrazem. Koncert je vyprodaný. Lístky stojí majlant. Ne. Tuhle příležitost nesmím promeškat. Je to pomalu šest let, co jsem ho viděla naposled. Skoro šest let, kdy jsem naposledy viděla ten pevný, dokonalý zadek, který si jen o vteřinu později navlékl do džín.

Když si mě poprvé vzal, skoro jsem v kapse těch džín viděla sepsané prohlášení, že to jemu patří moje panenství. Řekl mi, že mě miluje, a chtěl, abych mu řekla totéž. Byl pořád ve mně, když se zeptal, jestli s ním chci být. A já se místo odpovědi rozbrečela… Protože jsem rozbitá. Nedokázala jsem to. Nemohla jsem mu ta slova říct. Vím ale, že to věděl.

Hluboce mě políbil a ten polibek chutnal po mých slzách. V tu dobu jsem myslela, že je ten polibek moc tvrdý, moc syrový. A krásný. Chvěla jsem se mu v náručí. Dokázal mě dovést k orgasmům tak mocným, tak tříštivým, že jsem se po nich dlouho nedokázala vzpamatovat. Slyšela jsem jeho dech, který se mísil s mým, zatímco mě uklidňoval a hladil po zádech a opakoval mi, znovu a znovu, že mě miluje.

Nevzal si mě jen jednou. Celé dny, týdny, měsíce jsme se horečně milovali. Bylo mi sedmnáct a on byl moje všechno, a když si mě vzal, myslela jsem, že chce všechno, co jsem mu chtěla dát. Ale pak stejně odešel. Hajzl.

Mackenna byl totiž moje tajemství. Za celý život jsem k nikomu jinému neměla tak blízko… Jenže byl tajemstvím, o kterém se nikdo nesměl nikdy dozvědět. Zvláště ne moje matka. Věděl to. I já to věděla. Ale stejně jsme se vídali. Lhali jsme, skrývali se, potají jsme se vykrádali z našich domovů a utíkali do noci, scházeli jsme se v docích a až do rána jsme se plavili na cizích jachtách, jejichž majitelé o tom neměli ani tušení. Bylo nám jedno, z jakých jsme rodin nebo co je pro nás „nejlepší“.

Pokud šlo o mě, byl tím pro mě on, a já pro něj.

Byl i můj nejlepší kamarád.

Svět se mi rozpadl na kousky, když jsem zjistila, že odjel ze Seattlu.

Ani se se mnou nerozloučil.

To poslední, co mi řekl, bylo, že mě miluje.

A já. Teď. Nenávidím. Lásku.

Myslela jsem, že když ho neuvidím, rána se časem zacelí. Jenže tu pořád je. A bolí. Krvácí. Je pořád větší a větší.

Dala jsem tomu hajzlovi všechno, co jsem mu mohla z celého svého mladého hloupého srdce dát, a on mě zničil.

No, k čertu s ním.

Příští týden přijede do Seattlu. On a ti jeho míchači budou v městě a všichni se na ně půjdou podívat. Říkám jim míchači, protože míchají svoje písně s hudbou někoho jiného – se skutečnou hudbou. S Bachem, Chopinem, se starými mistry. Výsledkem je rocková symfonie, která vám duní tělem a svírá srdce. A když k tomu připočítáte jeho hlas…

Sakra, vždyť já ani o jeho hlasu nechci mluvit!

Lidé se zamilovávají, protože je to příjemné. Díky lásce se cítí v bezpečí, chránění. Já ne. Já si vybrala nenávist. Cítím se tak dobře. V bezpečí. Chráněná. Jen nenávist k němu mě drží nad vodou. Nenávist k němu znamená, že je jedno, co mi provedl. Protože pořád něco cítím. Nejsem ještě mrtvá, protože cítím, jak mě tahle nenávist rozkládá. Zničil všechny moje sny o naší společné budoucnosti. Byl moje první láska, moje první všechno, včetně prvního zlomeného srdce.

I potom, co odešel, jsem myslela jenom na něj a na to, co mi tu zanechal, a na to, co mi vzal.

Lístky jsou drahé. Budou mě stát většinu toho, co jsem si u mámy vydělala za to, že se starám o Magnolii. Stačí ale pouhá tři kliknutí na eBayi. Tři krátká kliknutí, která z mé karty vyškrábnou poslední zbytky peněz, ale toho kreténa znovu uvidím naživo.

Stojí to za to, rozhodnu se. Znovu se připojím na internet a koupím dva z nejdražších lístků, které jsou na webu k sehnání.

Otevřu si kalendář, najdu si v něm to datum a označím si ho velkým X.

Připrav se, kreténe. O tvým koncertě v Seattlu nebudou mluvit jako o úspěchu. Ne pokud do toho budu mít co říct já.

Kdysi jsem černou tolik nenosila. Měla jsem ráda červenou a modrou a nějak se mi podařilo, že jsem si oblíbila dokonce i žlutou. Sytě růžová a fialová taky ušly. Ale pak si ze mě začaly barvy utahovat. Znamenaly štěstí. Radost. Černá byla lepší, neutrální. Nepřipomínala mi věci, které mi působily jen smutek. Nesnažila se dělat ze sebe víc, než byla – jen černá. Potom, co táta umřel, jsem se přestala snažit dělat ze sebe víc, než opravdu jsem. Přestala jsem se snažit zapadnout. Protože mě to vyčerpávalo a jen mi to o to víc připomínalo, že nikam nepatřím.

Stala jsem se černou a černou jsem taky přijala. Dnes večer v sobě nesu hřích a temnotu. Je temný den, temný jako celý můj život. Dokonce i obloha se zatáhla, protože Mackenna přijel do města. Blíží se bouřka. Tribuny jsou mokré. Fanoušci jsou mokří. Všichni až na kapelu, která čeká v zákulisí, dokud se déšť nepřežene, budou v příštích dnech pít horký Coldrex.

Když se déšť konečně přežene, s Melanií uslyšíme oznámení, že ŠOU BRZY VYPUKNE. A že KVŮLI ZPOŽDĚNÍ NEVYSTOUPÍ ŽÁDNÍ PŘEDSKOKANI. A v tu chvíli účinek panáku vodky, který jsem do sebe kopla na kuráž, okamžitě vyprchá a kolena, která byla ještě před chvílí jako z oceli, se mi roztřesou.

„Přestaň se chovat, jako bys měla v kabele pistoli. Takhle nás prohledají, ty trdlo!“ okřikne mě Melanie.

„Pšš! Neboj a mlč,“ zamračím se na ni, když míříme k našim sedadlům.

Nervózně sáhnu za krk a přetáhnu si kapuci své pláštěnky přes mokré vlasy. Zastrčím Melanii za sebe, zatímco se prodíráme davem k našim místům v přední části stadionu. Vypadá ještě silnější než já. Ten déšť se nám vlastně i hodil – Melanie ani já nepůsobíme tak objemné, jak doopravdy jsme, protože pod pláštěnkami máme schovaných pár překvapení. Překvapení pro kapelu. A pro jednoho jejího člena obzvlášť.

I když mi vlasy zplihle visí kolem tváře, myslím, že vypadám dobře. Nebezpečně. Černý lak na nehtech, černá rtěnka, černá pláštěnka, černé vlasy – teda skoro černé až na jeden růžový pruh, protože jednoho večera po spoustě alkoholu mě Melanie začala hecovat, že si ty vlasy neobarvím, a já nikdy neodolám dobré výzvě. Přesto i tak vypadám jak stará dobrá Angelina Jolie a moje černé kozačky na vysokém podpatku křičí: „Muži, jestli se přiblížíte, vrazím vám ten podpatek do koulí!“

Melanie naopak vypadá šťastně jak panenka Barbie.

Její přítel jí nejspíš sotva před pár hodinami vyšukal mozek z hlavy.

Bože, proč si moje kamarádky našly ty nejnadrženější chlapy?

„Nemůžu uvěřit, že jsme se ještě pořád nedostaly k našim místům! Jsme až úplně vpředu, ucítíme jejich vůni!“ kření se na mě Melanie.

No, jasně, cítit Mackennovu vůni je to poslední, co chci nebo potřebuju. Pódium se ale blíží a je pořád větší. Jako by mi každý krok směrem k tomu pódiu bral rok života. A pak si vzpomenu na to, jak se mi žaludek sevřel v těle, když se na mě zadíval těma ledově šedýma očima a jeho penis pronikl do mého těla. Hajzl jeden.

„Pořád se nemůžu rozhodnout,“ povzdechne si Melanie, když se konečně usadíme, „jestli se chci vdávat v tradičně bílých šatech s velkou červenou květinou připevněnou na vlečce, nebo v těch jednoduchých růžových šatech. Oboje šaty mi podrží až do pondělí. Možná bych je měla ukázat Greysonovi…“

Odmlčí se, když dav obdivně ztichne. Z výšky padá dolů jediný proud světla, přímo do středu pódia. Srdce se mi proti mému přesvědčení rychle rozbuší. To mě naštve. Pět vteřin dýchám nosem, pak dech na pět vteřin zadržím a potom po pět vteřin vydechuju – tohle jsem se naučila v kurzu zvládání vzteku.

Světlo dál míří na ten prázdný střed pódia a pak začnou v pozadí hrát housle. A až když si uvědomíte, že dýcháte v rytmu těch houslí, přidají se bubny a ovládnou bušení vašeho srdce. Ti parchanti. Jako by se mě ta hudba zmocňovala. Sílí a sílí a sílí, nabývá na hlasitosti, až světla zhasnou.

Diváci lapají po dechu, když se stadion ponoří do tmy.

A pak ze stínů vyjde on.

Vím, že je to Mackenna Jones.

Znám jeho chůzi. Ramena se mu pohupují, boky se mu vlní, nohy má dlouhé, silné, svalnaté. Ruce má na bocích, k uchu přilepený mikrofon, který se mu táhne po jeho jako skála pevné čelisti. Blíží se k publiku. K nám. Je do pasu nahý. Na sobě má jen černé kožené kalhoty. A vlasy má dneska sytě fuchsiové, upravené do vysokých bodlinek. Ta jasná barva silně kontrastuje s jeho opálenou kůží. Hladké svaly jeho trupu se lesknou, stejně jako malé cihličky jeho břišáků.

I ve světle měsíce vidím každý centimetr jeho metr devadesát vysoké postavy. Je tak žhavý, až mám pocit, že na mně to mokré oblečení okamžitě uschlo. Snažím se vymyslet, co na jeho vzhledu nenávidět, nic mě ale nenapadá. Nemůžu ani říct, že se mi protiví ta jiskra v jeho očích, která křičí: Mizera, mizera, jsem zatracenej mizera a zničím ti život.

Protože se mi líbí.

A kdysi se mi líbila ještě víc.

A pak udělal to, co mizerové obvykle dělávají. Jen se ukázalo, že být s takovým mizerou není zas tak zábavné, jak jsem si představovala.

Mihne se po něm záblesk světla. V pozadí začne hrát orchestr. Světlo zesílí a on popadne tu růžovou paruku a hodí ji do davu s výkřikem: „Zdravím Seattle!“

A Seattle mu s řevem odpoví a on se zasměje, tak neskutečně sexy, když se skupinka holek pokusí vyškrábat se na pódium a rvou se přitom jako pekelní psi o tu paruku, kterou právě odhodil.

Já se na tu rvačku ale nedívám. Dívám se na něj. Na toho zatracenýho kreténa, který si snad ani nezaslouží žít, natož vypadat tak jako on. Nemůžu od něj odtrhnout zrak. Od toho tmavého ježka, který se mu táhne po té dokonale tvarované hlavě. Ten krátký účes mu podtrhuje rty a nos a oči… Ten chlap není žhavý jak láva. Ne. Je jako supernova. Má plné, krásné rty a úzký nos, který se mu s každým nádechem rozšíří… A jeho úsměv… Jeho úsměv ve mně vyvolá tolik vzteku, že by to uvařilo koně. Hruď se mi svírá bolestí a pocitem zrady, když se zeširoka usměje.

„Vypadá to, že tu máme nedočkavé diváky. Výborně. Výborně,“ zamumlá, zatímco přechází z jedné strany pódia na druhou a očima pátrá po davu. S Mel sedíme tak blízko, že by stačilo, aby shlédl, a uviděl by mě. On se ale nejspíš cítí příliš na výši, než aby se zadíval pod sebe – a mně tak nezbývá než k němu vzhlížet, přestože mu přes vybouleninu v kalhotách ani nevidím do tváře.

Mám pocit, že jsem sex neměla tak dlouho, že je ze mě znovu panna. Nemůžu si ani vzpomenout, jaké to je, cítit se příjemně. Zakázala jsem si na to myslet. Protože se sakra ráda cítím mizerně. Takže když teď k němu vzhlédnu a spatřím ho, vrátí se mi vzpomínka na to, jaké bylo cítit v sobě ten velký, silný penis, cítit, jak mnou proniká.

Nelíbí se mi ten pocit nejistoty, který to ve mně vzbuzuje. Vůbec se mi to nelíbí.

Jediným táhlým pohledem přejede celé hlediště. „Přišli jste si poslechnout trochu muziky, co?“ zeptá se tiše. Ta otázka zní tak intimně, jako by to každému z nás šeptal do ucha.

„KENNO!“ vzlyknou ženy vedle nás.

„Tak se do toho dáme!“ Zvedne pěst do vzduchu a v pozadí se rozezní bicí. Začne si bušit pěstí do stehna a bicí zaduní ve stejném rytmu. Zvlní se v bocích a zvedne hlavu k zamračené obloze, z hrdla se mu dere tiché pobrukování, tak hluboké, až zní jako… sex.

Postupně se přidávají další členové orchestru a symfonie nabývá na síle. Z pomalé a melodické se mění ve stále hlasitější a šílenější. Rytmus postupně úplně zešílí a můj tep vyletí až do stratosféry, když tu náhle s výbuchem světla, které má evokovat ohňostroj, vyjedou zpod pódia dvě plošiny a na nich stojí dva muži s elektrickými kytarami. Jsou to další členové kapely – Jax a Lexington, identická dvojčata. První vystoupení jim zaplatil štědrý mecenáš, teď už ale ti tři nepotřebují ničí pomocnou ruku.

Mackenna začne zpívat tichým, chraplavým a zatraceně sexy hlasem. Nenávidím ho. Nenávidím to, jak elegantní je jeho svalnaté tělo. Jak sálá testosteronem. Jak se ke třem mužům připojí tanečnice v černých pánských oblecích. A nenávidím i to, jak si své obleky strhnou ze svých těl a odhalí kůži pomalovanou černou barvou, díky které působí elegantně jako panteři.

Melanie je uchvácená tím, co vidí; rty má pootevřené, lapá po dechu. Uznávám, že to, jak se ti tři pohybují po pódiu, elegantně až dravě, je něco, co stojí za vidění. Ti tři muži jako by zapomínali na svá vlastní těla, nezapomínají však na hudbu.

I mé vlastní tělo jako by se probudilo k životu. Celé roky jsem se vědomě vyhýbala jakékoli hudbě. Především jsem si dávala pozor, abych omylem nezaslechla některou z jeho skladeb. Teď ale jeho hlas proudí ze všech reproduktorů. Rozléhá se v mých kostech, probouzí ve mně podivnou bolest a další příval vzteku.

Koncert pokračuje, pro mě jsou to ale muka. Muka, která kapela nejen protahuje, jsou to muka zesílená vědomím, že každý divák nedočkavě čeká, až uslyší jejich nejslavnější píseň. A pak… se to stane.

Mackenna začne zpívat „Pandořin polibek“, píseň, kterou prorazili v hitparádách a která celé týdny kralovala žebříčkům na iTunes:

Ty necudné rty,

mučí mě jejich chuť.

Ty bídné malé lsti,

co trápí mě a týrají.

Ooooooooh, oh, oh, OH.

Neměl jsem tě osvobodit, Pandoro.

Ooooooooh, OH, OH, OOOH.

Měla jsi zůstat skrytá, Pandoro.

Navěky mým tajemstvím,

láskou, co jednou vyhasne.

Ooooh, OH, OH, OH

Nikdy jsem neměl líbat…

ty necudné rty… Pandoro

Hluboko v mém nitru se probudí vztek.

„Teď?“ obrátí se na mě Melanie.

Já. Toho. Chlapa. Nenávidím.

„Teď?“ zeptá se znovu.

Nenávidím ho. Je to jediný muž, kterého jsem kdy políbila. A on se těm polibkům, které pro mě tolik znamenaly, tou zatracenou písní vysmál. Tou písní, která ze mě udělala Evu, jež ho mučí a pokouší ho k hříchu. Ale to on je hřích. To on je pokání a peklo a ďábel v jednom těle.

Zalovím v kabele, kterou mám schovanou pod pláštěnkou, a popadnu první věc, již nahmatám.

„Teď,“ zašeptám.

A než si Mackenna uvědomí, co ho zasáhlo, pošleme s Mel vzduchem tři rajčata a několik vajec.

Ani hlasitý orchestr nepřehluší jeho do mikrofonu uceděné „do prdele“.

Zatne čelist a trhne mikrofonem, jeho oči se stočí směrem, odkud přišel útok. A mně udělá obrovskou radost, když v jeho obličeji vyčtu upřímný vztek.

Vyjeknu: „A teď ten zbytek!“

Popadnu všechno ostatní, co jsme s sebou přinesly, a házím to po něm. A nejen po něm, ale po komkoli, kdo se pokusí dostat mezi nás – třeba na ty pitomé tanečnice, které se před něj rychle vrhnou, aby ho ochránily. Jedna z nich vyjekne, když ji vejce zasáhne do obličeje, a Mackenna ji čapne za paži a strhne ji za sebe, aby zásah schytal on. Očima plnýma zuřivosti nás hledá v davu.

Pak uslyším, jak Melanie křičí: „Hele! Dej ze mě ty pracky pryč!“

Najednou mám ruce za zády a někdo mě zvedne ze sedačky a táhne mě uličkou.

„Pusťte nás!“ křičí Melanie a škube sebou, když nás dva obrovští svalnatí chlapi z ochranky táhnou pryč. „Jestli mě teď hned nepustíte, můj přítel si vás najde a zabije vás ve spánku!“

Jeden ze strážných se mnou prudce trhne a já se rychle nadechnu, když mi paží projede ostrá bolest.

„Debile,“ syknu, ale ani se mu nesnažím vzdorovat. Melanii to nepomůže, to dobře vím.

„Ona je zná! Zná kapelu! O kom si asi myslíte, že zpívají, parchanti!“ Melanie vykopne do vzduchu. „Je to Pandora! Sakra, pusťte nás.“

„Vy znáte pana Jonese?“ zeptá se mě jeden z nich.

„Pana Jonese!“ vysměju se mu. „Jasně. Jestli je Mackenna nějaký pán, tak já jsem růžovej jednorožec!“

Uchechtnou se, dál nás ale vedou kolem dalších sekuriťáků, kolem pódia a do malé zadní místnosti. Jeden z nich promluví do vysílačky, zatímco odemyká dveře.

Melanie se mu vzpírá, snaží se ho kopnout, ale mně už vážnost situace dochází, a tak mlčím.

Bože. Můj. Co jsem to udělala?

„Netvař se tak vesele, parchante. Můj přítel si najde i tebe a zabije tě!“ křičí Mel na druhého strážného.

Prudce otevřou dveře a strčí nás dovnitř. Zakopnu, přesto se snažím udržet si trochu důstojnosti, zatímco se mu pokouším vyvléknout.

„Pusťte mě,“ ucedím a on mě konečně pustí.

Vysílačka, kterou má pověšenou na boku, vyloudí zvuk. Něčí hlas něco říká, sice nerozpoznám co, ale zní to jako proud nadávek.

„Sundejte to,“ přikáže jeden ze strážných a ukáže na naše pláštěnky.

Přetáhnu si ten kus plastu přes hlavu, stejně jako Melanie, a pak jen bezmocně sledujeme, jak z nás sundávají vaky, které jsme měly pod pláštěnkami schované.

Melanie zavrčí, když všechny věci vyskládají na stůl. Mobily. Další dvě rajčata. Klíčky od auta.

„Páni, vy nemáte moc smyslu pro humor, co?“ zamračí se na ně Melanie.

Zavřu oči. Snažím se utišit příval paniky.

Do PRDELE! Co jsem si to myslela?

Už celé roky jsem neudělala nic tak neuváženého.

A líbilo se mi to.

Bylo to ale špatné. Hodně, hodně špatné.

Ale cítila jsem se fajn. Úplně úžasně.

Kruci, pořád před očima vidím ten naštvaný, nevěřícný výraz v Mackennově obličeji. Udělalo mi to velkou radost. Přímo obrovskou. Jenže teď se to, co cítím, spíš pomalu začíná podobat paralyzujícímu strachu.

Co když ho sem zavolají, aby se ho zeptali, jestli mě opravdu zná?

Co když ho v téhle mrňavé díře uvidím takhle zblízka!

Chce se mi zvracet. Melanie po mně bude později chtít vysvětlení, důvody. Sakra vážné důvody; vážnější, než jaké jsem jí řekla. Bude muset zavolat Greysonovi a říct mu, co se stalo, a on bude chtít vědět úplně všechno, protože si tihle zatracení strážní zahrávali s jeho holkou. Ani nevím, jestli bych jí dokázala říct o všem, co se v minulosti mezi Mackennou a mnou stalo. O dvacátém druhém lednu, dni, kdy jsem se nezřízeně opila a ani se neobtěžovala vylézt na denní světlo – přísahala jsem si, že o tom dnu nikdy nepromluvím. Ale Melanie a Greyson? Budou po mně chtít, abych otevřela skříňku plnou svých tajemství. O mně a Mackennovi Jonesovi.

Žhavé, vlhké rty.

A on. Proniká do mě, bere si mě, miluje mě.

Sliby.

Lži.

Ztráta.

Nenávist.

Nenávist tak silná, jaká se zrodí jen z mocné, osudové lásky, která se ale strašlivě pokazila.

Co mám říct, až ho uvidím?

Co mám dělat?

Bože, prosím, netrestej mě tím, že se na něj budu muset podívat takhle zblízka.

Přecházím po místnůstce a modlím se, přecházím a modlím se, zatímco si Melanie prohlíží nehty, zeď, mě. Znuděně si povzdechne se sebevědomím někoho, kdo ví, že z toho vyvázne bez sebemenšího šrámu. Jestli ale uvidím Mackennu, pochybuju, že to pro mě bude stejně tak snadné. Už tak se mi svírá žaludek a ještě nikdy se mi nechtělo tak moc zvracet.

Koncert trvá snad celou věčnost. Jeden ze strážných odejde a zase se vrátí, zatímco druhý stojí v pozoru pár kroků za Melanií, jako by na něco čekal.

Bože, prosím, ať to něco není Mackenna.

Už mám skoro prošlapané podrážky kozaček, když se, snad o století později, dveře otevřou a dovnitř vejde otylý muž v obleku a kravatě. Krev mi nervozitou stekla z těla do louže pod mýma nohama. Je to Lionel Palmer, manažer skupiny, také známý jako „Leo“. V dnešních ranních novinách jsem viděla jeho obličej a rozhovor s ním, ale musím říct, že na té fotce vypadal mnohem spokojeněji.

Zadívá se na nás – Melanie mu ten pohled oplatí, já se ani nepohnu – a pak dá svoje tlusté pěsti v bok.

„Máte tušení, co jste provedly?“ ucedí a odulé tváře mu zrudnou. „Víte vůbec, že bychom vám za to mohli zajistit útulnou celu ve vězení? Co jste vy dvě sakra za fanynky?“

„My nejsme fanynky,“ opáčí Melanie.

Dveře se znovu otevřou a dovnitř vpadnou v celé své mužské kráse obě dvojčata. Ti dva vypadají pořád nebezpečně, ale teď – s blond vlasy, zvláštní barvou očí a dokonale naštvanými výrazy ve tváři – vypadají, že je jen tak něco nezastaví.

Nemůžu dýchat.

„Co je tohle sakra za krávy?“ zaburácí ten s vytetovaným hadem.

„K tomu se dostaneme, Jaxi,“ odpoví mu Lionel.

Takže ten druhý musí být Lexington. Vydá se k nám a zadívá se na mě, v obočí má piercing, a pak se zadívá na Melanii. Prstem těká mezi námi. „Doufám, že máte hodně peněz, protože jedna z našich tanečnic je zraněná. Jestli se neuzdraví do Madison Square Garden –“

„Neboj, Pandoro, Greyson se o to postará,“ odvětí Mel bezstarostně.

„Pandoro,“ zopakuje Lionel. Zamračí se a prohlédne si mě. „Vaše kamarádka vám řekla Pandoro. Proč?“

„Třeba proto, že se tak jmenuju?“

Málem už protočím panenky, když se dveře otevřou a dovnitř vejde postava. Srdce se mi zastaví. Mám pocit, jako by mě někdo škrtil a zevnitř mi bušil do břicha.

Mackenna.

Jen několik kroků ode mě.

Ve stejné místnosti jako já.

Větší a mužnější než kdy dřív.

Dveře za sebou kopnutím zavře. Má pilotky, proto mu nevidím do očí, a, bože, tak moc ho nenávidím. Přišla jsem sem, abych mu ublížila, ale ten vztek mě tolik zaplavuje, že nedokážu nic, jen tu stát, dech zaražený v plicích, srdce sevřené. Tělo se mi třese potlačovaným vztekem, který bublá pod povrchem.

Je vysoký a mužný a po hrudi mu stéká hustá červená tekutina.

Po té dokonalé hrudi s tenkým proužkem chloupků, které vedou přes pupík až k jeho rozkroku. Těsné kožené kalhoty mu obepínají silná stehna. A silnýho ptáka taky. Holky si možná myslí, že si kalhoty vycpává, ale já vás ujišťuju, že všechno tam dole má skutečný. Velký stejně jako jeho ego a tvrdý to dokáže být stejně jako jeho zatracená hlava.

Vojenský sestřih nesluší každému, ani diamantová náušnice, on má ale tak dokonale tvarovanou hlavu, že byste ji toužili vzít do rukou a přejíždět po ní svými rty. Diamant v pravém uchu se mu blyští, a když si vztekle strhne brýle z očí, vidím jeho jasné zuřící stříbrné oči. Jako bych se vrátila domů.

Do zničeného, spáleného domova, ruiny, kde nic nezbylo, ale stejně je to můj domov.

Není to zvrácené?

Bože, prosím, ať není skutečný. Ať je to jen noční můra. Ať je na druhém konci světa, zatímco já ho dál nenávidím v bezpečí ve svém koutku v Seattlu.

„Ona je do prdele Pandora?“ obrátí se Lionel na Mackennu.

Když Mackenna jen zatne čelist, Lionel se na mě pomalu otočí. Jsem zmatená, protože Mackenna na mě jen zírá, jako by nevěřil, že tu před ním stojím.

Jeho upřený pohled skoro nesnesu. Myslela jsem, že pro mě touhle nocí všechno skončí. Že dokážu, aby se před svými fanoušky cítil tak, jako jsem se cítila já, když odešel: poníženě. Jenže on tu teď stojí, ztělesněný bůh rocku, a to i přesto, že mu po hrudi stéká rajčatová šťáva. Ta místnost mu patří, vyzařuje z něj to cosi, co se nedá pojmenovat, ale on to v sobě má, a to něco vám i všem v místnosti dává jasně najevo, že on je tu pán.

A to mě ještě víc naštve.

„Lioneli,“ prohlásí tichým, varovným hlasem.

Stačí to jediné slovo a Lionel ustoupí. Teď už nic nebrání Mackennovi v tom, aby se díval přímo na mě.

Tváře mi zahoří, když si vzpomenu, že jsem ho kdysi milovala. Hluboce, neochvějně, zcela.

Nemysli na to. Teď ho nenávidíš!

„Pěkný vlasy.“ Zastrčí si brýle do poutka na opasek kalhot.

Ten jeho hlas, bože můj.

Sjede pohledem po mých vlasech a Melanie si pospíší s vysvětlením: „Navrhla jsem jí, aby do těch vlasů vlila trochu života, aby alespoň vypadala vesele.“

Ani se na Melanii nepodívá. Dívá se totiž na mě tím upřeným, intenzivním pohledem, konkrétně na ten můj růžový pruh vlasů, a čeká, až odpovím. Já tu růžovou nenávidím, ale ne tolik, jako nenávidím jeho.

„Pěkný stehna,“ opáčím a ukážu na jeho kožené kalhoty. „Jak ses do nich dostal? Namazal ses kilem másla a skočil z mrakodrapu?“

Zakážu si, aby na mě jeho uchechtnutí jakkoli zapůsobilo, cítím ale, jak mi ten zvuk stéká po nohou, když ke mně vykročí. „Máslo už dávno nepotřebuju. Teď jsou ty kalhoty mojí součástí.“ Nedovolí mi, abych od něj odvrátila zrak. „Jako jsi mojí součástí byla kdysi i ty.“

Blíží se, vnímám každý jeho krok. Tváře mi hoří. Ovládá mě vztek. Myslím na všechny ty roky plné bolesti. Osamělosti a pocitu zrady.

„Polib mi, Mackenno.“

„Už se stalo, Pandoro.“ Oči se mu blýskají zuřivostí, když zvedne ze stolu jedno rajče a jiskřivýma šedýma očima si ho prohlíží. „Tohle je taky určený mně?“

„Přesně tak. Je jenom tvoje.“

Rty se mu pobaveně zvlní, když rajče vyhodí jako míček a zas ho chytí, aniž by ode mě odtrhl pohled.

„Ta vaše šou byla tak špatná, že jsme si s Melanií řekly, že tvým fanynkám dopřejeme pořádnou zábavu.“

Přejede očima mou tvář, upřeně mě pozoruje. „Jo, tím, že mě ponížíte.“

Nesnesu, jak se na mě dívá, jak očima přejíždí můj obličej. Moje obočí a nos, rty, bradu, lícní kosti. Přemýšlím, jestli jsem se ráno nedívala do špatného zrcadla, protože jsem v něm neviděla nic ani zdaleka zajímavého. Nic mě ale nepřipravilo na to, až na sobě znovu ucítím jeho oči. Nic. Chci odtud vypadnout tak rychle, že by přitom ani nestihl zahlédnout můj zadek.

„Nech mě jít, Mackenno.“

„Dobře, Doro,“ řekne mi přezdívkou, kterou nesnáším, „ale nejdřív mám pro tebe malý dárek.“ A to rajče, které drží, rozmáčkne v pěsti a rozmaže mi ho po hlavě. A pak jen sleduje, jak lapám po dechu a šťáva mi teče po obličeji a po krku.

„A máš to,“ zakření se samolibě a šťávu i s dužinou mi zapracuje ještě hlouběji do vlasů. Když se mu pokusím vytrhnout, chytne mě za zátylek a skloní se k mému uchu a já mám co dělat, abych se nezachvěla. „Právě jsi nasrala celou kapelu. Uvědomuješ si, že podáme oznámení?“

Ano, uvědomuju. Moje matka je právnička, proto vím, co to obnáší.

Tak proč jsem si myslela, že jen to, že si to zaslouží, mi dává dostatečný důvod, proč to udělat?

K čertu se mnou.

To kvůli němu žiju v pekle.

A je tak blízko. Paralyzuje mě, jak blízko mému uchu má rty. Nohy se mi třesou, i když nechci. Bradavky mě najednou bolí a celé tělo mám napjaté jako strunu.

„Máš sebevražedný sklony, nebo jen chceš odejít z domova? Protože věř mi, ve vězení to nebude o moc lepší.“

„Ani ten tvůj ksicht není po tom vajíčkovým zábalu o moc lepší.“

Jeho přátelé, ta dvojčata, se rozchechtají, Mackenna ale mlčí.

Dívá se na mě se špatně skrývaným vztekem a já si najednou vzpomenu na poslední okamžik, kdy jsem se zadívala do těch jeho břidlicově šedých očí. Na jeho temný pohled, na dotek jeho jazyka, který do mého těla vysílal tisíce žhnoucích záblesků touhy. Na jeho pohyby, na jeho ruce na mých bocích, kterými mě držel, zatímco já se tříštila na milion kousků. Na jeho steny a jeho vyznání, jak moc zbožňuje být ve mně.

Bolí to. Pohled na něj bolí.

Nečekala jsem to.

Jako by v něm moje blízkost vybudila stejné vzpomínky. Prohlíží si mě, jeho pohled se zastaví na mých prsou, na mých rtech – pohled tak žhavý a toužebný, až se chci ošít. Dívá se mi do očí, mluví ale na ostatní.

„Postarám se o ty škody,“ slyším ho prohlásit. Cítím na sobě jeho pohled, nemilosrdný, vypočítavý, jako by došel k rozhodnutí. „A účet vyřídím s ní osobně.“

„Ha! Ty nevyřídíš nic a s nikým,“ ozve se Melanie.

Chladně se uchechtne a obrátí na ni studený pohled. „Jak se jmenuješ, bárbíno?“

„Melanie Meyersová, kreténe.“

„Nech ji –,“ začnu, on mě ale pohybem ruky zastaví a ochrance přikáže: „Doprovoďte tady bárbínu k jejímu autu.“

„O tom si nech zdát, parukáři. Bez Pandory neodejdu!“

„Takhle gotička je vážně Pandora?“ zeptá se jedno z dvojčat. „Naše Pandora? Jsem myslel, že je to snad mýtus, kámo.“

Rozhostí se ticho, zatímco se všichni dívají na Mackennu. A já si nemůžu pomoct, ale s bodnutím v hrudi si uvědomím, že Mackenna se netváří nijak nadšeně, spíš jako by doufal, že mě dávno přejel kamion a pohřbil tak všechna jeho tajemství.

Podají mu ručník, kterým si otře mohutnou hruď, zatímco kroutí hlavou a přejede si po ní prsty, jako by se z ní snažil setřít všechny vzpomínky. Jeho mlčení a zamyšlený pohled v jeho tváři mě ještě víc znervózňují.

Sakra, nezamlouvá se mi, že tu přebírá velení.

Nezamlouvá se mi, jak na mě působí.

Jakými všemi způsoby by mě mohl mučit.

Má nade mnou velkou moc. Ví, jak moc se bojím vlastní matky – ví, že bych udělala cokoli, jen aby se o tom, co jsem provedla, nedozvěděla.

A právě když se chystá znovu promluvit, ozve se Lionel. „Kenno, na slovíčko.“

Mackenna k němu zamíří a k oběma se připojí i dvojčata. Vypadají jako vikingové a Mackenna jako pirát, který unáší a znásilňuje dívky jako já. Cítím na sobě jejich pohledy, zatímco spolu diskutují. Mackenna mě sjíždí pohledem a poslouchá. Jako by si snad ani neuvědomoval, že si mě prohlíží. Od kořínků mých růžově obarvených vlasů až k podpatku mých kozaček.

Nakonec se mi podívá do očí, přimhouří ty svoje a vztekle zavrtí hlavou. „Na to kurva zapomeň.“

„Na to kurva nezapomenu,“ opáčí Lionel.

Povzdechne si nad tvrdohlavostí svého frontmana – která je skoro hmatatelná a obrovská jako slon – a vyžene vikingy i piráta ven. Dveře se za nimi zavřou, předtím ale uslyším, jak Mackenna nadává.

S Melanií čekáme snad celou věčnost a jen si vyměňujeme udivené a nechápavé pohledy.

V místnosti s námi zůstanou i dva muži z ochranky – sledují hlavně mě – zatímco mi po obličeji padají kusy rajčete.

Chci do něčeho praštit.

Do něčeho s šedýma očima a ježkem na hlavě.

Mackenna se vrátí a popadne ručník, za ním s tichým mumláním vejdou dovnitř i ostatní. „Nechte ji, ať se omluví a uklidí ten bordel, pak může jít.“ Zvedne ručník a ukazovákem mi posměšně pokyne, abych k němu došla.

„Trhni si,“ ucedím, protože znovu pěním vzteky.

„Mackenno,“ zavrčí jeden z jeho kámošů a zasměje se, jako by říkal: Děláš si ze mě do prdele srandu? Tohle je ta ženská, z který seš v takovým hajzlu?

„Vy dvě vypadáte jako slušná děvčata. No, minimálně jedna z vás,“ opraví se Lionel s úsměvem a obrátí se na Melanii. Mě pak sjede pohledem, zamračí se a dodá: „Podívejte, mohli bychom vás obě poslat do vězení. I jen den ve vazbě se s vámi potáhne ještě dlouho. Opravdu to tak chcete?“

„Pan, neposlouchej ho. Grey se postará –“

„Ne, Melanie, tohle je jen můj problém.“ Tvrdohlavě zavrtím hlavou. Navíc s jejím přítelem moc dobře nevycházím. Sakra, já nevycházím dobře s žádným chlapem, tak co už. Nepotřebuju zachránce. To radši strávím pár nocí ve vězení. Než mě moje matka definitivně zabije.

„Tak to zkrátíme,“ ozve se dvojče s tetováním – Jax, myslím. „Řekni jí, co nabízíme, Leo.“

„Ne, díky,“ přeruším je, než stihnou vůbec říct, co mají na srdci. „Radši strávím nějaký čas ve vězení než s ním.“

Mackenna vztekle zatne čelist, pak si pomalu založí paže na hrudi. „Jako bys předpokládala, že bych tě u sebe snesl.“

„Kenno, sklapni,“ zavrčí Lionel, pak se znovu obrátí ke mně. „Právě natáčíme podklady pro film o Crack Bikini. Víte o tom?“

„Ví o tom celý svět. Jsem jenom ráda, že nenatáčíte zrovna teď.“

„Natáčeli jsme během toho tvého malého vystoupení.“ Ukáže na Mackennovu vypracovanou hruď. „Poslední záběry budou z Madison Square Garden a teď, když jsme zjistili, že Pandora je skutečná…“ Vyčítavě se obrátí na Mackennu. „Teď, když víme, že existuje, že je tu opravdu Pandora, o které tady náš zpěvák složil píseň, chceme, abyste účinkovala v tom filmu.“

„Ta se ke kamerám nepřiblíží ani na půl kilometru,“ ucedí Mackenna a vyrazí ke dveřím.

„Jonesi, poslouchej mě. Je to výborný nápad. Lidi nám to zbaští i s navijákem!“

Mackenna vztekle rozrazí dveře. „Nemám zájem, takže ji z toho do hajzlu vynechte!“

„Jako jsi ty vynechal mě z tý svý pitomý písničky, ty parchante?“ vybuchnu najednou. „A navíc stejně nemám zájem!“

„Zaplatím vám dost na to, abyste o to zájem měla,“ prohlásí Lionel klidně.

Mackenna se zastaví na prahu a hodí po mně pohledem, jako by mě chtěl zavraždit, a já mám v tu chvíli chuť na tu nabídku kývnout jen jemu na truc. Bože, jak já ho nenávidím. Tak moc, že mě v žaludku bodá zuřivostí. Nemám ale pocit, že by svůj vztek mířil na mě, jako spíš na svého manažera.

Ten pokračuje ve svém proslovu: „Podívejte, můžete se hádat, jak chcete, mně je to jedno. Jde mi jenom o to, abyste na tom závěrečném koncertu byli oba dva na pódiu, kde se potom políbíte, abyste vzdali hold našemu hitu číslo jedna, ‚Pandořinu polibku‘.“

Mackenna se zasměje. Z toho zvuku se mi udělá husí kůže, jako by mi někdo přešel po hrobě. Všechny chloupky na mých pažích stojí v pozoru.

„Lioneli, zvládneme to sami. Nepotřebujeme ji. Fanoušci chtějí nás, ne ji.“ Ukáže na mě, pak si znovu frustrovaně přejede po hlavě až na krk. Vzápětí vypadne ze dveří a přes rameno přikáže hlasem, který nepřipouští odpor: „Vynech ji z toho, nebo přísahám, že za to někdo zaplatí, Leo!“

Nevím proč, ale nelíbí se mi, že má poslední slovo.

Nelíbí se mi ten pocit, že mě chce chránit před kamerami.

Nic z toho se mi nelíbí, a než si to stačím uvědomit, můj hlas ho zastaví: „Ha! Jako by tvoje sliby něco znamenaly, debile!“ A při těch slovech si strhnu z krku řetízek s prstenem a mrštím jím ke dveřím.

Čas se zastaví.

Mackenna se pomalým krokem vrátí dovnitř a dojde k prstenu, který leží na zemi.

Zadívá se na ten malý kroužek z bílého zlata s třpytivým diamantem, který mu leží u nohou, a jeho výraz se změní z překvapeného na plný vzteku a pak na něco, co nedokážu rozpoznat. Zvedne prsten a zadívá se na něj a mně to připadá jako ten nejdelší okamžik mého života, potom zvedne hlavu a pohlédne na mě s výrazem, který mě ničí. Zatne čelist, otočí se a zabouchne za sebou dveře.

Třesu se.

Bojuju s nutkáním rozběhnout se za ním a… a co?

Proklínám se za to, že pořád cítím teplo jeho ruky, když mě držel za tu mou. Proklínám vzpomínku na dotek jeho rtů na mých, když mě uprostřed noci probouzel svými polibky. Cítím dutou bolest ze ztráty prstenu, který jsem skrývala pod oblečením, bolí mě, jak zněl jeho hlas, bolí mě, jaký měl výraz v obličeji, a proklínám se za to, že nevím, jak to zastavit.

Když si přitisknu rty k náramku pro štěstí, zatímco se snažím vzpamatovat a nedovolit ostatním v místnosti, aby viděli, jak snadno se mi Mackenna dostal pod kůži, Lionel ke mně přistoupí a chytne mě za ruku. „Drahoušku, chtěla jste upoutat jeho pozornost?“ zeptá se mě, pobaveně i zmateně zároveň.

„Já nechci upoutat jeho pozornost. Nechci od něj vůbec nic!“

„Ale dostanete to, ať to vy dva chcete, nebo ne.“

Vytrhnu mu ruku. „Nejsem na prodej. Nemůžete říct nic, co by mě přesvědčilo, abych to udělala.“

„A co třeba…“ Nakloní se ke mně a do ucha mi zašeptá hodně dlouhé a sakra vysoké číslo.

2

ČARODĚJNICE BEZ KOŠTĚTE, ZATO S PYTLEM PLNÝM ZATRACENÝCH RAJČAT

Mackenna

„Jde do toho, Kenno. Překvapilo by tě, že to nestálo zas tak moc. Povídám ti, tihle dnešní absolventi se přetrhnou i pro almužnu.“

Vyjdu ze sprchy, popadnu z věšáku froté župan a zabalím se do něj. Ve svý ložnici najdu Lionela, jak zírá na zprávy.

„Děláš si do prdele legraci?“ zavrčím a ručníkem si setřu vodu z hlavy. Tváří se smrtelně vážně. Potřesu hlavou a popadnu oblečení. „Lioneli! Z nosu mi tekl žloutek. Z ucha jsem ho pořádně nedostal.“ Přitisknu si ručník k uchu a poskakuju, abych vyklepal všechnu vodu.

„Ty zmetku. Tvrdil jsi, že neexistuje,“ zasyčí.

Posbírám rozházené paruky a hodím je do kufru, pak zaklapnu víko. „Taky že neexistuje,“ ucedím. No co, tak si musím pořád opakovat, že neexistuje. Šest let to fungovalo. A teď je tady. Jako démon – jak poltergeist – mi připomíná to, co jsem kdysi chtěl, a nikdy mít nemohl. Připomíná mi, co jsem ztratil. A co bych udělal, jen abych to získal zpátky.

Pandoru.

Svou noční můru, svůj sen, svou živoucí, mluvící představu.

A je tady.

Hodila po mně prsten.

Hodila po mně můj vlastní zatracenej prsten. Prsten mojí matky.

Ta malá potvora.

A ty její zatracený boty? Bože, chyběla jí už jen sekera a krev, co by jí kapala z rukou. Anebo koště a kotlík.

Bože, ta ženská…

Když jsem ji uslyšel, jako by mě kopl kůň. Její sametový hlas, věcný, bez emocí, ale ne úplně. Její hlas, tak jedinečný. Je jako píseň, po který se cítíte hůř než kdy dřív. Po který se cítím… jako ubohej puberťák, co po ní touží jako feťák po svý dávce.

Puberťák, který miloval básně a písně, bicí a piána a melodie, cokoli, co mi pomáhalo zapomenout na můj podělanej život. Když jsem měl ty písně, nepotřeboval jsem přátele. Písně mi ji vrývaly do paměti a taky mi pomáhaly na ni zapomenout. Miluju písně. Muzika je můj život, kdysi mi ho zachránila. Žádná píseň ale není tak nádherná jako její hlas. A žádná píseň nikdy nebude tak strašlivá jako vidět ji tady, když mě pokoušela a vyzývala mě tím svým nekonečným černým pohledem.

„Myslel jsem, že zpíváš o fiktivní ženě,“ pokračuje Leo. Navleču si triko s lebkou – naprosto odpovídá mojí náladě, kterou vinou té ženské mám – a otočím se na něj. Jeho oči jsou lesklé, skoro šílené, jako bývají, když dostaneme nabídku na desku nebo na film…

Nebo kdykoli si myslí, že jsme narazili na zlatou žílu.

Jenže Pandora je pro mě nekonečným temným dolem bez diamantů. Chci zapomenout, že jsem se jí před chvílí díval do tváře, mám ji ale vypálenou do sítnice a teď vidím jenom ji. Ten naštvaný, zamračený pohled, černé rty, ten růžový pramen, ty kozačky. Vidím před očima, jak si v těch botách sedá na muže a tiskne mu je k bokům. A ano, chci být tím mužem.

Sevřu v pěsti mámin prsten a zadívám se ke dveřím. Tichým hlasem se zeptám: „Kde sakra je?“

„Čeká. Zavolal jsem právníkům a ozval se i Trentonovi.“

„Proč jsi do prdele psal producentovi? Bude v tom filmu, takže se na ni na každým kroku vrhne milion naštvaných fanynek. Nechápeš to? Poznají ji podle obličeje. Budou vědět, že byla moje, a až do smrti nebude mít klid!“

„Ach, jak roztomilé, že ji chceš chránit. Tahle tvoje stránka se mi líbí, Kenno. Ještě nikdy jsem ji neviděl. Další důvod, proč ji chci v tom filmu! Ať už se mezi vámi právě odehrálo cokoli,“ pokyne ke dveřím, které vedou do chodby, „chci to tam. Potřebujeme to. A chci, abys ji při koncertu v Madison Square Garden políbil. Před lidmi, před kamerami. A chci, aby s tebou přišla ruku v ruce na premiéru. Pak si vymyslíme nějakou historku o rozchodu a budeš zas volný.“

„Hej, klidni se, Lioneli.“

„Prý klidni se, to tak. Viděl jsem, jak na tebe působí. Tomu se říká drama! Je toho mezi vámi víc, než co jsme pro film doteď natočili – jenom chlastání a souložení. Uviděl jsem příležitost. Jsem váš manažer. Platíte mi za to, že využívám příležitosti.“

„Ne,“ prohlásím.

„Poslouchej, Kenno. Chci od tebe jenom pár dobrých scén, jednu líbačku na závěr filmu a pak vás dva na premiéře. Dej mi to a já ti dám, cos po mně chtěl.“

„Takže konečně ustupuješ?“

„Jo.“

Zamyslím se, zvažuju jeho nabídku. Dostanu, co chci. Dostanu, o co jsem už dlouho žádal. A taky ji budu mít nablízku. Budu s ní mluvit. Nemůžu jí říct pravdu, ale třeba ji můžu získat zpátky.

Do hajzlu, nejenže to chci. Moje hrdost mi to nařizuje.

Kdysi mi její matka řekla, že pro ni nejsem dost dobrý. Přísahal jsem jí, že za pár let budu tak dobrý, abych si zasloužil číkoli dceru, a obzvlášť tu její.

„Jsi ten nejlepší zpěvák a tahoun celé téhle akce, ale přiznej si to, Kenno, z vás tří jsi ten nejhorší herec. Ale teď… teď je to naše šance. S ní ani nebudeš muset předstírat.“ Zakření se. „Tak teď jdi ven, čekají tě fanynky. Já se postarám o tvoji přítelkyni.“

„Moje přítelkyně,“ zavrčím, „je zvrácená vrhačka rajčat, která do toho jde jenom proto, aby mi udělala ze života peklo!“

„Jo, a na tom můžeme stavět.“

3

VYPADÁ TO, ŽE TOHO ŽABÁKA BUDU MUSET PŘECE JENOM POLÍBIT

Pandora

„To je sakra velká kopa peněz,“ vydechne Melanie po cestě zpátky domů.

„Melanie, pekelně jsem je vyždímala. Souhlasila bych i s půlkou. Co souhlasila, za půlku bych i políbila zadek hrochovi!“

Co se to stalo?

Pořád mi nejde na rozum, že jsem se jim právě upsala. Nebo přesněji na tři týdny, polibek a premiéru.

Jedu domů potom, co jsem prožila ty nejpodivnější hodiny v životě. Během hodiny a půl jsem se seznámila s jejich filmovým producentem Trentonem, kupou právníků a do kapsy strčila sakra tučný šek.

A teď jedeme zpátky v limuzíně, kterou princezně Melanii neposkytl nikdo jiný než její úžasný pan King. Řidič je podle všeho řidičem jejího přítele. Povím vám, v poslední době ve mně ta holka vypěstovala pořádný komplex. Obzvlášť poté, co se na vás váš bývalej podíval stejně, jako se Mackenna zadíval na mě. Jako by mě chtěl zavraždit, a pěkně pomalu, a pak mi odtrhat končetiny a nastrkat je do malé skříně. Tak ta legenda zní správně: Pandora ve skříňce, ne Pandořina skříňka.

Melanie poklepává nehty na křišťálovou sklenici, kterou vytáhla z minibaru v limuzíně. Na každém nehtu má písmena, která dohromady dávají slovo G-R-E-Y, a na palci má srdíčko.

Směšný.

Obě moje kamarádky mají pevný vztah s muži, kteří pro ně udělali nemyslitelné – vzdali se pro ně svých životů. Melaniin přítel se mi nezamlouval. Působil na mě jako playboy, který se pro ni nehodí, ukázalo se ale, že je ztělesněním všeho, o čem kdy snila. A mnohem víc. Je sexy, ochranitelský, nebezpečný, drsný a pro Melanii by udělal cokoli. A Brooke? Brooke už se za svého kluka vdala. Ne, ne za kluka. Za zvíře. Její manžel je vysoký, štíhlý, opálený, tmavovlasý, modrooký a sexy. A žije jenom pro ni.

Melanie neví, jak moc mě to bolí, když ji Greyson přijede vyzvednout z práce, ani neví, jak moc mě bolí vidět Brooke a jejího manžela, jak se k sobě tulí. Neříkám jí to, protože mi není příjemný, když lidi vědí, že si takových věcí všímám. Ale já si jich všímám, stejně jako bych si všimla, kdyby mi chyběla ruka nebo bych narazila do stromu a jeho větev mi propíchla hruď.

Jo, vidím, jak se Greyson dívá na Melanii a jak se Remy dívá na Brooke. Před několika měsíci byli Brooke a její manžel ve městě i se svým malým synem a já jsem viděla, jak se na ni usmál, i když stál na opačném konci místnosti. Viděla jsem, jak se v davu hledají. A když se našli, položil jí ruku, tu svou obrovskou ruku, na bok a sklonil k ní hlavu, aby přitiskl rty k jejímu uchu. Usmál se na ni a oči mu zajiskřily. Viděla jsem, jak se na něj Brooke usmála, skoro stydlivě, a jak se k němu natočila a vzala jeho tvář do dlaně. Jejich lásku jste mohli cítit ve vzduchu. Měla jsem pocit, že jim narušuju intimní, výjimečnou chvíli. A když jsem je tak viděla, zamračila jsem se a sklonila hlavu, protože jsem to nemohla dál snést.

A Melanie? Nejspíš se v tu chvíli modlila ke hvězdám, aby jednoho dne prožívala totéž. A víte co? Teď to má. Její zatracený přítel ji nade vše zbožňuje. Našla skutečnou lásku. Lásku, v jakou si nikdy nedovolím ani doufat, protože vím, že ji nikdy nezažiju. Nikdy stydlivě nesklopím hlavu, ani v žádném chlapovi nevzbudím touhu mě chránit tak, jako muži mých kamarádek chrání je. Žádný chlap se kvůli mně nebude chtít změnit k lepšímu. Protože žádnou takovou touhu v mužích nevzbuzuju. Jsem zahořklá a nikdo se mnou nechce být moc dlouho.

A to jen proto, že mě Mackenna zničil.

Vyšukal mi z mozek z hlavy, vyjebal mi se srdcem, a já byla příliš mladá, než abych se přes to přenesla. A teď, když jsem nahlédla do těch očí, které nemůžu ani vystát, bych radši umřela, než abych před tou výzvou vycouvala. Nechce mě vidět? No dobrá, tak se vrhnu přímo před něj, aby se na mě musel podívat. Udělám mu ze života peklo, jako ho on udělal z mého. A nejlepší na tom je, že za to ještě dostanu zaplaceno. Myslím, že tohle je snad první záblesk štěstí, jaký jsem pocítila od… svého narození.

„Jo, Trilióne! Bylo to úžasný!“ vykřikne Melanie nadšeně do telefonu a zkontroluje si nehty, jestli jsou pořád dokonalé. Svému příteli někdy říká Trilión, protože je to prý nejvyšší číslo, jaké ji napadlo. Já to sice nechápu, ale řekla mi, ať se nebojím, že on to chápe moc dobře.

Tak ať. Melanie je zkrátka… Melanie.

Teď ztišila hlas. „Ano, myslela jsem na tebe… To já tebe potřebuju víc. Řeknu Ulyssesovi, aby na to šlápl. Ne, nebude riskantní, když na to šlápne. Potřebuju tě.“ Červená se, jako by jí její přítel právě pošeptal nějaký nemravný návrh. Kousne se do spodního rtu jako malá holka, zakryje si dlaní pusu i mikrofon, abych nic neslyšela, něco zašeptá, pak se zasměje a zavěsí.

„Culíš se jak panna, Melanie,“ poznamenám kousavě.

Oči se jí lesknou, jako by se s ní ten její chlap po telefonu pomiloval. „A co? Tak se trochu stydím, když mi do detailu popisuje, co se mnou chce dělat.“

„Holka, máš na prstech jeho jméno a na palcích srdíčka. Chlapi jako ten tvůj mají rádi výzvy. Opatrně, jinak si bude myslet, že tě má jistou, a odkopne tě.“

„On mě ale má jistou a já mám jistého jeho. Milujeme se a budeme se brát, ty hloupá.“

Sakra, teď z nás tří budu jediná svobodná. Dokonce i náš nejbližší kamarád Kyle má teď přítelkyni.

No to mě podrž. Uch.

Zbytek cesty mlčíme. Melanie píše textovky, možná svému chlapovi, možná Brooke. Melanie vždycky musí všechno zčerstva rozhlásit.

„Povíš mi, jak jste se poznali?“ zeptá se a vzhlédne od mobilu. Nikdy jsem o Mackennovi nechtěla mluvit.

„Hodně dávno. Na střední, než jsem přešla na jinou školu a seznámila se s tebou.“

„Nemyslíš ale, že ses mi o něm mohla zmínit někdy dřív? Vždyť ti zlomil srdce a pak o tom ještě složil písničku!“

Zadívám se z okna. Pečlivě kolem sebe stavím zdi.

„Co se stalo?“

„Jedna hlupačka se zakoukala do mizery, dala mu svoje panenství a nechala si zlomit srdce. Konec pohádky. Teď na něj ani nechci myslet. Myslím jenom na to, co povím svojí mámě. Asi jí řeknu, že jsem dostala zakázku, a promluvím si se Susan, jestli bych mohla pár týdnů pracovat z domova. A mámě povím pravdu, až bude po všem.“

Budu muset lhát, ale co. Lhala jsem i předtím. Jako když jsem se vykrádala z domu uprostřed noci a srdce mi bušilo nedočkavostí, že zase uvidím Mackennu.

„Co si popovídat o tom klukovi, hm?“

„O nikom si povídat nebudeme.“

„Tak co si popovídat o tomhle: nemůžu uvěřit, že budeš hrát ve filmu!“

Odfrknu si. „Vždyť to ani není skutečnej film. Je to to samý, jako když o sobě natočili filmy Katy Perry nebo Justin Bieber. Podle mě je to trapný.“

„Je to film, Pandoro. Budou ho dávat v kinech. A mně se filmy o Katy i Justinovi líbily! Pořád se mě ptáš, jak se mohla Brooke odstěhovat z města a jen kvůli chlapovi, kterého miluje. Tak ty teď odjíždíš z města kvůli chlapovi, kterého nenávidíš! To ti karma dala pořádnou lekci. Přestaň odsuzovat zamilované za to, co dělají. Ty uděláš mnohem horší věci kvůli někomu, koho ani nemáš ráda,“ prohlásí a zamrká.

„Odsuzuj si mě, jak chceš. Já za to dostala tučný šek, a co máš ty? Ani fotku s nimi nemáš.“

„Mám Greysona! On je všechno, co chci. A konečně jsem zjistila, jak se jmenuje ten tvůj parchant bývalej. Kenna je z těch tří nejvíc sexy, to víš sama moc dobře. Tak mi pověz, co se stalo. Jsme přece kamarádky. S kým jiným si chceš o těchhle věcech popovídat? Když to v sobě budeš držet, jen ti z toho bude hůř a hůř. Musíš to ze sebe dostat.“

„Já to ze sebe dostala. Ve formě rajčat,“ zakřením se, když si na to vzpomenu, a na chvíli se cítím moc dobře. Melanie se zasměje.

„Bude to taky v tom filmu? Prosím, řekni, že ano!“ žadoní, popadne mě a zatřese mnou.

Rozesměju se. „To doufám,“ přiznám a vyškubnu se jí. „Kruci, doufám, že to budu moct zopakovat v Madison Square těsně předtím, než ho políbím. To mu ukáže!“

„A pak si bude muset sundat triko. Bože!“

Praštím ji. „Mel! Ten chlap nosí paruky, a když tancuje, sahá si do rozkroku. Je nechutnej.“

„Holka, jen dívat se na něj přivádělo půlku těch ženských tam k orgasmu!“ Zasměje se a já se odvrátím. Ovládne mě vztek, když si vzpomenu, jaké to bylo dívat se znovu do těch zvláštních, nadpozemsky stříbřitých očí.

Nebylo to příjemný.

Bylo to právě naopak ‒ nepříjemný, divný, komplikovaný, a rozhodně ne hezký.

Vzpomenu si, jak mi rozmatlal do vlasů rajče, a žaludek mi zabublá jako kotlík plný jedu.

„Pandoro, oba jste vypadali, že byste toho druhého nejradši zavraždili. Možná by sis měla nejdřív promluvit se svojí terapeutkou. Mohla by ti dát pár rad, jak to přežít v klidu.“

Tohle zacloumá mojí hrdostí. „Nepotřebuju žádný rady. Zvládnu to sama. Radila mi posledních šest let.“

„Dobře. Jen se vrať celá a včas, abys stihla zkoušku na šaty pro družičku. Pan, je to moje svatba, tak zatni zuby.“

Zasténám a ona se zasměje, a když vystoupím z auta, plácne mě po zadku. Mel byla odjakživa plná nadšení. Plná energie. Na rozdíl ode mě. A já jí to moc přeju. Opravdu. Protože se nenávidím za to, jak jsem naštvaná, že je tak šťastná. Občas mám pocit, že šťastné lidi nedokážu ani vystát.

Prostě jim absolutně vůbec nerozumím.

Zamířím domů a snažím se nedělat žádný hluk. Pokud jste to z mého jména neuhodli, moje matka mě nechtěla a nikdy mě na to nenechá zapomenout. Její slova: „Neudělej stejnou chybu jako já,“ mám vypálená do mozku ode dne, kdy jsem dostala poprvé menstruaci, a nikdy jsem nezapomněla, že tou chybou myslela mě.

Měla bych nejspíš bydlet sama. Ale moje sestřenka Magnolie nás s mámou zachránila. Její máma, sestra mé matky, zemřela na leukémii a my se jí ujaly několik let poté, co zemřel můj táta. Obě nás s mámou vytáhla z našeho zármutku. Kdyby nebylo těch bystrých očiček, které na mě každé ráno čekají, skončila bych na drogách. Nebo závislá na alkoholu. Nebo na obojím. Nevím, proč mě to k drogám a alkoholu tak táhne, ale když můj táta umřel a Mackenna odešel a moje máma mě každý den fackovala, kdykoli jsem se rozplakala, a křičela na mě, abych se sebrala a byla silná… Prostě jsem neměla pocit, že mi má život co nabídnout. Dokud k nám nepřišla Magnolie. Máma se pak soustředila na ni, a stejně tak já.

Vejdu do společné koupelny, zapnu sprchu a svléknu si oblečení. Voda mi padá na hlavu. Vidím jeho oči, tak třpytivě stříbřité a naštvané, a žaludek se mi sevře, protože jsem si myslela, že až mu ublížím, budu se cítit líp. Ale to trvalo jen chvilku, hned na začátku, kdy jsme na něj během jeho koncertu zaútočily, pak jsem ho však uviděla a teď už vím pouze to, že mi není dobře.

Po sprše nemůžu usnout, tak se posadím na gauč v obýváku a naslouchám šumění deště a větru za oknem. Nakouknu do Magnoliina pokoje, kde leží zkroucená na posteli, tak nevinná, na polštáři rozhozené tmavé vlasy. Stejně jako Melanii se i jí líbí můj růžový proužek.

„Panpan, přečti mi to,“ poprosila mě před dvěma dny.

Podala mi příběh o princezně a já si odkašlala a začala číst. Magnolie mlčela a jen poslouchala, dokud jsem knížku neodložila. „Mag, podívej, tyhle knížky ti akorát pokřiví názor na to, jací muži doopravdy jsou,“ řekla jsem jí. Nemá tátu, nemá bratra, nemá ve svém životě žádného muže, a to mi dělá starosti. „Zamiluješ se do prince, ale nikdy ho nenajdeš.“

„Fuuuj!“ vyskočila s křikem z postele. „Já to přece nečtu kvůli princeznám! Já to čtu kvůli těm kouzlům!“

„Brzy tě ale zaujme nějaký princ –“

„Žádný princ! Chci, aby drak všechny prince sežral. Helena říká, že v těch pohádkách ani kluci s korunami na hlavě žádné holky rádi nemají. Mají rádi kluky!“

To mě naprosto rozsekalo.

A pak jsem si začala dělat starosti.

Má kamarádku, kterou vychovávají dva tátové, a Magnolie jí naštěstí její přehršel tatínků nezávidí. „Proč by někdo chtěl dva tatínky? Já nemám žádnýho, a nic mi není – že ne, Panpan?“

Ta její otázka zněla tak sebejistě, já mám ale na svého tátu tak krásné vzpomínky, že jsem netušila, jak jí odpovědět.

Když se rozední, napíšu jí vzkaz pro případ, že bych odešla dřív, než se vzbudí, a pak z nočního stolku vezmu svoji elektronickou cigaretu. Klíčem k tomu, abyste přestali s kouřením, je mít elektronickou cigaretu vždycky plně nabitou. Nekouřím už dva měsíce a nezačnu s tím jen kvůli takovýmu parchantovi, jako je Mackenna. Strčím cigaretu do kabely a impulzivně dojdu ke krabici od bot, kterou mám ve skříni a v níž mám schovaných pár věcí z dřívějška. A mezi všemi těmi krámy ční ten pitomý kámen, co mi dal on. Proč jsem si ho nechala? Nevím. Je to normální kámen, žádná třpytivá serepetička. Kdysi mě doprovázel domů a já o ten šutr zakopla.

„Odkopni to,“ zavrčela jsem naštvaně a držela se za krvácející loket.

„Když ho odkopnu, tak se o něj přerazíš znovu, až tudy zas půjdeme. Takže abys o jeden kámen nezakopla dvakrát, musíš se ho držet,“ poučil mě s úsměvem. „A dvakrát o něj nezakopneš, když ho zvedneš a budeš vědět, kde pořád je.“

Díky, Mackenno, za ten ždibec moudrosti. Dám si pozor, abych o tebe už znovu nezakopla.

Jsou lidé, kteří mají vliv na váš život. A pak jsou lidé, kteří se stanou vaším životem.

Jako on.

Vždycky jsem byla samotářka. Máma i táta byli workoholici, oba dost přísní a oba čekali, že se budu soustředit jen na to, abych měla pořád dobré známky. Nikdy se příliš nestarali o to, jaké jsem měla přátele nebo co jsem vyznávala. Kvůli tomu a taky mému způsobu oblékání se do mě holky ve škole vždycky navážely. Byla jsem jediná gotička v ročníku a je obrovsky bavilo dobírat si mě kvůli černému oblečení. Říkaly mi Břitva. Pak se ale objevil jeden kluk, ten nejoblíbenější kluk ve škole, který tohle trápení jednou provždy ukončil. Došel ke mně, v ruce fialovou šálu, kterou jsem předtím viděla na jedné z těch oblíbených holek, dal mi ji kolem krku a přitáhl si mě k sobě. „Uvidíme se po škole,“ řekl a políbil mě na čelo. To ostatní holky umlčelo.

Protože každá z nich by si usekla nohu, jen aby si jich „Jones“ všiml – a on si najednou všiml mě.

A tak jsem najednou, zčistajasna a natvrdo jak tuna cihel Mackennovi Jonesovi propadla.

Jak jsem pak zjistila, toho dne na mě před školou opravdu čekal. Dovezl mě domů, poté co požádal svého kamaráda ze sousedství, aby se posadil dozadu, aby „Pandora“ mohla sedět vpředu vedle něj. Ani jsem netušila, že moje jméno zná. „Proč jsi to udělal?“ zeptala jsem se, když mě doprovázel po schodech ke mně domů.

„Proč jim to dovoluješ?“ opáčil a zadíval se na mě tak, že jsem se najednou cítila zranitelná, obnažená a… krásná. Pro gotičku to už něco znamenalo.

Hodně to znamenalo.

Podle toho, jak se zamračil, jsem si ale uvědomila, že se mu to ani trochu nelíbilo.

„Protože jsou mi ukradený,“ odpověděla jsem a vyběhla zbytek schodů. On šel za mnou, popadl mě za ruku a otočil mě k sobě.

„Co rande v pátek večer? Vyjdi si se mnou.“

„Co prosím?“ vydechla jsem.

„Slyšelas.“

„Proč bys chtěl jít na rande s někým jako já? Nestojí na tebe už dost dlouhá fronta?“

„Jenže holka, kterou chci, stojí přímo přede mnou.“

Začali jsme se scházet potají, schovávali jsme se, aby nás nikdo neviděl. Povídal mi o hudbě, o tom, že chce vidět svět. O víkendech pracoval jako dýdžej. Měl sny, naděje a přání. Řekla jsem mu, že nevím, čím chci být, a že nemám žádné sny, naděje ani přání. Co je beznaděj, poznáte až ve chvíli, kdy jste s někým, kdo srší nápady a ví, že chce ovládnout svět. A přesto ho to ke mně táhlo. Dobíral si mě a rozesmával, později mi pomohl zapomenout na smrt mého táty a na to, že moje máma by brala jako zradu, kdybych někdy nad jeho ztrátou plakala.

Ovládl můj život. Časem jsem se nemohla dočkat, až zase uvidím ty jeho oči, stříbrné, jako mají vlci. Chvěla jsem se a třásla nedočkavostí, i když jen ve škole procházel kolem mojí skříňky a já věděla, že se u mě nezastaví. Občas jsem upustila tužku, knihu nebo batoh, jen aby je mohl zvednout a s úsměvem mi je podat a přitom mě palcem pohladit po ruce. Nejspíš si o nás ostatní něco šuškali, my jsme jim ale nikdy nedali žádný důkaz, že by jejich domněnky byly oprávněné. Někdy mě napadlo, že po mně možná chce jenom sex, ale já to chtěla taky. Představovala jsem si to. Kdy se to stane, kde k tomu dojde, jaké to bude a jestli mi přitom bude říkat hezké věci.

A nakonec to bylo úžasné. Pokaždé to bylo nádherné. A návykové.

Chtěla jsem jenom jeho.

Několik měsíců jsme si jen tak hráli, než k tomu konečně došlo, a potom to mezi námi bylo vážné. Říkala jsem mu, že bych o nás chtěla povědět mojí přehnaně ochranitelské mámě. Měla jsem výborné známky, proto neměla důvod mi říct, že nemůžu mít kluka… A právě když jsem si s ní chtěla o všem promluvit…

Jeho otec byl zatčen za prodej drog. Když jsem se té noci dostala domů, mojí mámě zavolal okresní návladní. Mackennovy naděje vzaly za své a já v sobě neměla tolik sil, aby to vystačilo pro nás oba. Pokoušela jsem se mámě říct, že mezi mnou a Mackennou „něco“ je, nato mi ale okamžitě zakázala jakkoli „syna“ kontaktovat. Po tátově smrti, přestože jsme s Mackennou plánovali odejít pryč z města, mě hlídala jako ostříž.

Nakonec Mackenna opravdu odešel. A mě tu nechal.

Znovu jsem byla ta gotička, které se lidi smáli, už jsem ale nebyla smutná. Byla jsem naštvaná. Některé z těch holek jsem zmlátila a moje matka mě poslala na terapii a později do soukromé školy, kde jsem potkala dvě holky, z kterých se staly mé jediné kamarádky.

Melanii a Brooke.

Nikdy jsem jim neřekla jeho jméno.

Myslela jsem, že mě zachránil, ukázalo se ale, že mi zničil život.

V sedmnácti jsem ho potřebovala.

V osmnácti mi stále chyběl.

V devatenácti jsem ho pořád chtěla.

Ve dvaceti jsem na něj pořád myslela.

Pak jsem ho slyšela, jak o mně zpívá v rádiu a svojí hudbou zlehčuje všechny ty noci, kdy jsem se cítila osamělá a vzpomínala na něj – a právě od té chvíle jsem si začala přát, abychom se nikdy nepotkali.

Za úsvitu uslyším matčiny kroky.

„Ahoj,“ pozdravím ji a připojím se k ní v kuchyni. Usměje se a postrčí ke mně hrnek s kávou. Přikývnu. „Díky.“

„Včera ses vrátila pozdě,“ poznamená.

„Byla jsem s Melanií.“

„Aha, samozřejmě. To vše vysvětluje.“

Začnu si mazat máslo na toust, abych se na ni nemusela dívat, až jí řeknu tu lež. Jinak by mě hned prokoukla. Díky své profesi umí rozpoznat lháře. Museli byste být hodně dobří, abyste ji zmátli – což já asi jsem. „Mami, dostala jsem pracovní nabídku. Budu muset na nějakou dobu odcestovat.“

„Odcestovat?“ zopakuje.

Je právnička. Pokládá otázky a zírá na vás, dokud vás nezlomí. Pohled jí oplatím a neodpovím. Silou vůle se držím, abych sebou pod jejím pohledem neškubla.

„Cestování zahrnuje létání, Pandoro.“

Jen při těch slovech mě zabolí u žaludku, jako by mi do něj někdo vrtal lžící. „Nedávno jsem letěla s Melanií a vzala jsem si prášky. Probudila jsem se až po přistání. Vezmu si je s sebou,“ zalžu. Nemám tušení, jak to v té rockové skupině chodí, jestli cestují po zemi, vzduchem, nebo co já vím, po moři. Přesto otevřu dlaň a ukážu jí platíčko s třemi tabletami.

Dívá se upřeně na mě a prášky naprosto ignoruje. „Co je to za pracovní nabídku?“

„Je dobrá – hodně dobrá,“ dodám a popustím uzdu fantazii. „Poslala jsem návrhy pro několik bytů – hodně tmavých látek, víš. Jak to mám ráda. Je to zakázka od jedné, hm, velké rodiny, ihned mě přijali. Pracuju jako interiérová designérka už dlouho a vím, že tohle je příležitost, jaká se znovu nenaskytne. To vím jistě.“

„Fajn, kdy se vrátíš?“

„Řekla bych tak za tři týdny.“

„Dobrá.“

Dál snídáme mlčky. Snažím se pomalu vydechovat, aby nepoznala, jak se třesu.

„Panpan!“ V klíně mi přistane dělová koule. Zasměju se, když mě obklopí Magnoliino teplo.

„Ahoj, Magnetko!“ cvrnknu ji do nosu. Říkám Magnolii různými přezdívkami, které začínají na Mag. Zakření se, když se zeptám, co se děje.

„Nic,“ řekne, vyvlékne se mi a zaboří ručku do krabice s cereáliemi, která stojí na lince.

„Magazíne, na nějakou dobu teď odjedu. Nebudeš dělat problémy?“

„Budu. Problém je moje prostřední jméno.“

„Snad jsme se shodly, že to je moje jméno.“ Dojdu k ní a připravím jí misku a lžíci. „Co uděláš, když ti budu chybět?“

Zamrká.

„Napíšeš si seznam věcí, které bys se mnou chtěla podniknout, zatímco budu pryč, a až se vrátím, všechny je uděláme,“ napovím jí.

Přikývne a odnese si lupínky ke stolu. Jsem velký fanda seznamů. Když si svá přání a představy napíšete na papír, jako byste tím vesmíru vyslali vzkaz: Chlapče, pohni kostrou, ať se mi to splní. Pochytila jsem to od mámy, která se za své seznamy provdala, a myslím, že já udělám totéž… Až se odhodlám si seznam napsat.

„Dobře, napíšu si to,“ řekne Magnolie a pustí se do cereálií. Ucítím, jak mi zavibruje telefon, a všimnu si, že na ulici parkuje Kyleovo auto.

„Kyle je tu, měla bych jít.“ Odložím telefon a obejmu Magnolii. Když vstanu, matka přikývne. Popadnu cestovní vak a chvíli nevím, jestli ji obejmout, nebo ne. Jen tam ale stojí s kávou v ruce a ani se nepohne, tak jí pokývnu a vyjdu z bytu. Není to žena, jež by vyhledávala doteky, to však nejsem ani já. Obě se raději pohybujeme ve svých uzavřených bublinách – kterými dokáže proniknout snad jenom Magnolie. A do mé se ještě často protlačí i Mel.

Zahlédnu Kylea za volantem a nasednu do jeho auta.

„Co se děje?“ zeptá se zmateně, když položím vak na zadní sedačku. „Mám tě odvézt na nějaké parkoviště? Makáš po nocích na vedlejšák pro drogový kartel?“

„Já, no… hm, jedu na turné s Crack Bikini. Takže…“

„Vážně? Neděláš si ze mě srandu?“

Vypadá tak ohromeně, až bych nejradši zavrčela.

Neví, že znám Mackennu. Nikdo z mých kamarádů neví, kdo je ten „hajzl, kvůli kterýmu nenávidím mužský“ – jejich slova, ne moje. Akorát jsem to včera v noci prozradila Melanii, protože se ta ženská chtěla vykašlat na koncert a zůstat doma – nejspíš aby jí ten její velmi čilej hřebec mohl vyšukat mozek z hlavy – takže jsem jí musela vyklopit, proč je důležitý, abychom šly.

Protože jsem za ty lístky dala majlant. A protože je to zatracenej hajzl, kterej mi zlomil srdce a kvůli kterýmu jsem tak zahořkla.

Kdo? Ten, co ti prodal ty lístky?

Ne! Ten hajzl Mackenna Jones!

„Takže vážně pracuješ pro Crack Bikini?“ zeptá se Kyle.

„Ne, Kyle. Jen si z tebe dělám prdel, abys mě mohl vozit po náhodně vybraných hotelích.“

„Kdy se vracíš?“ nedá se odbýt.

„Za necelý měsíc.“

Míříme na místo, kde bych se měla sejít s ostatními, a když na parkovišti uvidím snad tisícovku autobusů, najednou je mi úzko.

Kyle mlčky zaparkuje, pak vezme můj vak a nese mi ho, zatímco míříme ke skupince, která patří ke kapele. Než k nim dojdeme, zastaví mě, bratrsky mě políbí na tvář a – no, není to parádní náhoda? – najednou se objeví Mackenna. Pozoruje nás ze dveří blízkého autobusu. Zvednu se na špičky a strčím Kyleovi jazyk do krku. Než se stihne vzpamatovat, co to má sakra znamenat a proč si s ním vyměňuju sliny, s tichým zasténáním se odtáhnu.

„Chovej se slušně,“ pokárám ho trapně svůdným hlasem.

On se na mě ale nedívá. Dívá se na Mackennu.

Mackennu, který vyskočil z autobusu a teď k nám jde, nádherná rocková hvězda se sexy krátkým sestřihem, tmavými slunečními brýlemi a potutelným úsměvem.

„Ach, náš čestný host!“ zvolá Lionel a vydá se naším směrem, jeden z techniků si ho ale ukradne pro sebe.

Mackenna mě tak vřele nevítá. Paže, v jejichž objetí jsem toužila spočívat až do posledního dne svého života, má založené na hrudi. Když si sundá brýle a zahákne si je za tričko, vidím, že se mračí. Stříbrné vlčí oči upírá na Kylea. Pak přejede očima i mě, pohled ale zas rychle stočí na Kylea. Ten ocelový pohled mi jde na nervy. To, že je rocková hvězda a že je k zešílení sexy, ho neuchrání – a to ani za nic – před peklem, kterým ho nechám projít.

„Pandoro!“ vykřikne někdo a najednou na mě míří kamera.

Při zvuku mého jména se ke mně Mackenna obrátí – a já rozhodně nejsem připravená na to, co vidím v jeho hlubokých, snových očích, tak temných, čekajících, nejsem připravená na horkost, kterou mi zažehnou hluboko v těle. V jedné vteřině to tam je, v další se obrátí na kameramana, zvedne ruku a dlaní pootočí kameru tak, aby mířila jinam. Pak k nám vykročí, aniž by z Kylea spustil mrazivý pohled.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve víru rocku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.