Fueled

Copyright © K. Bromberg, 2013

Translation © Jaroslava Novotná, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-474-2

ISBN mobi 978-80-7462-506-0

Prolog

Colton

Zatracený sny. Útržky vzpomínek chaoticky zaplavující mé podvědomí. Rylee. Je pořád tady. Je všude. Proč se to, sakra, děje, že se objevuje i v místech, která jsou zatemněna strašnými vzpomínkami? Naplňuje mě to neklidem – nebo něčím, co bych mohl nazvat nadějí – a možná vědomím, že mám důvod se uzdravit. Důvod překonat ten hnus, který ve mně ty vzpomínky pokaždé vyvolávají. V černých hlubinách mého srdce nakonec možná je i místo pro lásku. Její přítomnost na místě tak temném mě vede k myšlence, že rány, které postihly moji duši a které jsou stále čerstvé a hnisající, se možná někdy konečně zacelí.

Zdá se mi sen – vím, že se mi zdá sen – jak to, že je všude, dokonce i v mých snech? Připravuje mě o myšlenky, každou minutu každého zatraceného dne, a teď se mi plete i do mého vlastního podvědomí, sakra.

Nedá mi pokoj.

Zbavuje mě sil.

Stravuje mě.

Vymlátí ze mě duši.

Co je to za pocit? Jako když čekám na startu při závodě, kdy se mi srdce téměř zastaví a pak se rozběhne obrovskou rychlostí. Nutí mě myslet si věci, na které bych myslet neměl. Zavrtává se hluboko do mé černé duše a nutí mě myslet si až místo kdyby.

Kurva, sakra!

Asi opravdu sním, když myslím na takové pitomosti. Odkdy je ze mě takovej sráč? Becks mi to dá pěkně sežrat, jestli mě uslyší takhle blábolit. Ale je to jednoduché, prostě si chci zase smočit. Zabořit se do toho jejího teplého těla. Hebké křivky. Pevné kozy. Úzká kundička. O nic víc nejde. Pak budu mít pokoj. Mozek se mi zase vrátí tam, kde má být. Až se uspokojím, budu schopen se zaměřit na něco dalšího než na ty zbytečnosti jako pocity a tlukoucí srdce, které, jak dobře vím, není schopné dávat nebo přijímat lásku.

Nejspíš je to tím, že tohle je něco nového, proto se cítím jak roztoužená děvka. Sním přímo o ní, nejen o dokonalém těle bez tváře, jaká se v mých snech obvykle vyskytují. Ona je prostě tak kurevsky sexy, že přicházím o rozum. Sakra, dokonce se stejně jako na šukání těším i na ty chvíle před tím, až budem prostě spolu.

No, skoro stejně.

Protože tohle je něco jiného než ty zástupy holek, co se mi nepokrytě nabízejí: vyvalené kozy, vyzývavé pohledy, stačí lusknout a roztáhnou nohy – a věřte mi, je to pro ně jen hra. Jenže s Rylee to je jiný, už od samého počátku, už od té chvíle, kdy na mě vypadla z těch dveří, kdy vstoupila do mého života.

Zdá se mi sen, obrazy se střídají jeden za druhým. Ten první šok, když zvedla oči a já uviděl ty fantastické duhovky. První polibek, který mi propálil duši. Dostalo mě to, chytla mě za koule, věděl jsem, že si ji nechci nechat ujít – že ji musím mít za každou cenu. Ten její zadek, když bez ohlédnutí odcházela. Nikdy by mě nenapadlo, že to může být tak sexy. Odmítnutí.

Obrazy se rychle střídají. Rylee klečící před Zanderem a přemlouvající jeho zraněnou duši, aby se přestala schovávat; Rylee včera večer na terase, jak na mně obkročmo sedí v mém oblíbeném tričku; Rylee v mé kanceláři, zmatená a rozzlobená z mé nabídky, kterou nemůže odmítnout; Rylee stojící přede mnou v krajkovém prádle a nezištně se mi nabízející.

Kurva, prober se, Donavane. To se ti jen zdá. Probuď se. A když to chceš, tak si to vezmi. Leží přímo vedle tebe. Horká. Svůdná. Žádoucí.

Zmocní se mě pocit zmaru. Strašně ji chci, ale nedokážu vypudit z mysli ten odporný sen a vzít si její sexy hříšné tělo. Ona si vůbec neuvědomuje, jak strašně je sexy. Možná že právě v tom to je. Všechny holky, všechny ty ostatní, dokážou hodiny a hodiny dumat o tom, jestli jsou dost sexy a jak toho nejlíp dosáhnout. Rylee to ani nenapadne.

Pořád ji mám před očima, obrazy uplynulé noci. Dívá se na mě fialkovýma očima, kouše se do naběhlého rtu, její tělo instinktivně reaguje a ona se celá podřizuje mé touze. Nezaměnitelná vůně vanilky a šampónu. Její chuť, hříšně sladká, návyková. Je tak neodolatelná a nevinná a prohnaná a všechno se to smíchalo v jednom lákavém, hezky zabaleném soustu.

Představím si ji a už mi zase stojí. Asi na ni zase skočím. Pořád jí nemám dost. Přinejmenším do té doby, než se nové hrany obrousí a já zase půjdu dál jako obvykle. Hlavně nic závazného. Taky proč, stejně každá uteče. Kdyby se dozvěděly pravdu, kdyby věděly, co se ve mně skrývá, co je to za jed, který mi rozežírá duši, všechny by utekly. Ale mně to tak vyhovuje. Příležitostné vztahy.

O nic jiného nestojím.

Nic jiného jim nedovolím.

Ucítím její dlaň na břiše, šátravé doteky jejích prstů. Slastně se těm dotekům podvolím. Přesně tohle teď chci. Chci ji právě teď. Když si představím, že mám ten její vlhký, teplý klín na dosah, postaví se mi péro. Zabořit se do toho měkkého těla a zapomenout na všechny sračky, co mám v hlavě. Ranní erekce mě skoro bolí, tak moc toužím po jejích dotecích.

Znehybním. Paže, které mě objímají, najednou nejsou hebké, ani nevoní vanilkou jako Rylee. Páteří mi projede záchvěv odporu a žaludek se mi obrátí. Žluč mi stoupá jícnem a dusí mě v hrdle. Vzduch je prosycen pachem cigaret a laciného chlastu, vycházejícího z pórů jeho těla, je cítit víc a víc, jak v něm roste vzrušení. Vypouklým břichem se mi tiskne na záda a jeho masité, nemilosrdné prsty mi šátrají v podbřišku. Křečovitě stisknu víčka a dunění mého srdce přehluší všechny zvuky včetně mého zoufalého kvílení na protest.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Mám takový hlad, až je mi slabo. Nemám co jíst, když je máma zase na tripu, a tak si umíním, že nebudu odporovat. Máma řekla, že když budu hodný chlapec a udělám, co se mi řekne, dostaneme oba odměnu – že když to pro ni udělám, bude mě za to mít ráda; pak od něj dostane svoji dávku „potěšení“ a já dostanu to zpola snědené jablko a dvě oplatky, které někde našla. Žaludek se mi svírá hlady a v puse se mi sbíhají sliny při představě, že konečně budu mít něco v ústech.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Stačí být hodný. Musím být hodný.

Přeříkávám si tu mantru a cítím na šíji jeho zarostlou bradu. Snažím se zklidnit rozbouřený žaludek, dávivá křeč mi svírá hruď, i když nemám co zvracet. Horkost jeho těla na mých zádech – vždycky na mých zádech – mi žene slzy do očí, i když se jim vší silou bráním. Pevně sevřená víčka neudrží slzy a on mi jen něco zamručí do ucha – můj strach ho vzrušuje. Slzy mi tečou po tváři a dopadají na máminu plesnivou matraci. V duchu si říkám, že se nebudu bránit té zvětšující se věci, která se mi tiskne dolů na záda. Pamatuji si moc dobře, co se stane, když to udělám. Ať se budu bránit nebo ne, stejně to skončí stejně – rány pěstí a pak bolest.

To by mě zajímalo, jestli bolest existuje i potom, když umřete.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

„Mám tě moc ráda, Colty. Chceš, abych tě měla pořád ráda? Uděláš to pro maminku? Hodný chlapeček udělá pro maminku všechno. Všechno. Láska znamená, že lidi dělají takovéhle věci. Jestli mě máš opravdu rád, a ty víš, že já tě mám moc ráda, tak to uděláš, viď, aby mamince zase bylo dobře. Mám tě moc ráda. Já vím, že máš hlad. Já taky. Řekla jsem mu, že se tentokrát nebudeš prát, protože mě máš rád.“

V uších mi zní její prosebný hlas. Vím, že je jedno, jak moc budu křičet, ona ty dveře neotevře, nepřijde mi na pomoc, i když sedí přímo za nimi. Vím, že slyší můj křik – výkřiky bolesti, hrůzy, pláč nad ztrátou nevinnosti – ale je jí to jedno, netečnost z absťáku je silnější. Potřebuje drogy a on jí je dá, až bude se mnou hotov. Takhle jí zaplatí. Nic jiného ji nezajímá.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman. Spiderman. Batman. Superman. Ironman. Opakuji si jména superhrdinů, má tichá záchrana před peklem. Před strachem, který mi koluje žilami, zalévá mou kůži potem a naplňuje vzduch nezaměnitelným pachem. Znovu si ta jména opakuji. Modlím se, aby se některý z těch superhrdinů objevil a zachránil mě. Aby přemohl zlo.

„Řekni to,“ zachrčí. „Řekni to, nebo tě to bude bolet ještě víc.“

Koušu se do rtu a kovová chuť vlastní krve mi dodá síly nekřičet hrůzou. Nemá smysl volat o pomoc, která nikdy nepřijde. Pevně mě stiskne. Tolik to bolí. Vzdám se a řeknu, co chce slyšet.

„Miluju tě. Miluju tě. Miluju tě…“ Opakuji to znovu a znovu, donekonečna, a jeho dech se zrychluje vzrušením, která mu ta slova přinášejí. Šmátrá rukama po mém těle a já zarývám nehty do dlaní. Hrubými prsty nahmatá okraj mých obnošených slipů – jedněch ze dvou, který mám – a já slyším, jak se látka pod jeho vzrušenými a prudkými pohyby trhá. Vtáhnu do sebe vzduch, třesu se po celém těle, vím, co přijde teď. Cítím jeho ruku v rozkroku, tiskne mě tak hrubě, až mě to bolí, a druhou rukou si mě zezadu roztáhne.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Nemůžu si pomoct. Mám hlad, ale… ale prostě to moc bolí. Snažím se mu vykroutit. „Nech toho,“ zachrčí u mých popraskaných rtů, když se vší silou snažím utéct před tím, co bude následovat. Zuřivě sebou škubnu a vymrštím se z postele, na okamžik uniknu z jeho dosahu. Strach mě stravuje, celého mě obklopí, když se zvedne z potřísněné matrace a jde ke mně, s touhou v očích a tváří zkřivenou odhodláním.

Jako by mě někdo volal jménem. V ochromeném mozku mi bleskne myšlenka. Co tady dělá ona? Ať jde pryč. Jinak jí ublíží taky. Sakra! Rylee ne. Má horečná mysl křičí: běž pryč! Nesmí tu za žádnou cenu zůstat, ale slova se mi hrůzou vzpříčí v hrdle. Nevypravím ze sebe ani hlásku.

„Coltone.“

Děs, který zachvátil můj mozek, prosakuje do měkkého ranního světla mé ložnice. Nejsem si jistý, jestli můžu věřit svým očím. Co je skutečné? Je mi třicet dva, ale mám pocit, že je mi osm. Chladný ranní vzduch se mísí s leskem potu na mém nahém těle, ale chlad, který cítím, je tak hluboko v mé duši, že mě nemůže zahřát sebevětší žár. Všechny svaly se mi napínají v očekávání hrozícího útoku a chvíli trvá, než uvěřím, že on tu doopravdy není.

Chvíli těkám pohledem, ve spáncích mi duní tepající krev, a můj zrak spočine na Rylee. Sedí na mé posteli s bleděmodrým prostěradlem kolem nahého pasu, rty naběhlé po spánku. Zírám na ni a doufám, že tohle je skutečnost, ale nejsem si jistý, jestli tomu mám věřit. „Kurva,“ vydechnu rozechvěle, uvolním ruce sevřené v pěst a zvednu je k obličeji, abych z tváře setřel ten noční děs. Cítit na dlaních škrábavé strniště je příjemný pocit. Říká mi, že jsem skutečně tady. Že jsem dospělý a on tu nikde není.

Že mi nemůže zase ublížit.

„Kurva!“ zaskřípu zuby a snažím se nějak zarazit vířící chaos v hlavě. Spustím ruce k bokům. Rylee se pohne a já znovu zaostřím. Velmi pomalu zvedá ruku k rameni a tře si je, tvář zkřivenou bolestí, upírá na mě oči plné nesmírné starosti.

Udělal jsem jí něco? Krucinál! Ublížil jsem jí.

Tohle nemůže být doopravdy. Nervy mám nadranc. V hlavě mi to šrotuje. Jestli je tohle skutečnost a jestli je to opravdu Rylee, jak to, že ho pořád cítím? Jak to, že na šíji pořád cítím tu jeho škrábavou bradu? Jak to, že pořád slyším to jeho slastné chrčení? Tu bolest?

„Rylee, já –“

Přísahal bych, že stále cítím v ústech jeho chuť. Ach bože.

Žaludek se mi bouří a vzpomínky se mi opět vrátí. „Dej mi chvilku.“ Vrhnu se do koupelny, rychleji to snad ani nejde. Musím se zbavit té pachuti v ústech.

Sotva stačím doběhnout, svezu se na kolena a vyvrhnu neexistující obsah žaludku do záchodové mísy. Tělo se mi neovladatelně třese a já dělám, co můžu, abych ze svého těla vygumoval všechny stopy, které na mně zanechal, i když ty stopy existují pouze v mé mysli. Znaveně se opřu o mramorovou stěnu, studené obklady mě příjemně chladí na rozpálené kůži. Hřbetem ruky si otřu ústa, ruka se mi pořád třese. Zvrátím hlavu, zavřu oči a snažím se vrátit myšlenky zpátky do zapomnění.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Co to, sakra, bylo? Už je to nejmíň patnáct let, kdy se mi ten sen zdál naposledy. Proč teď? Proč – sakra! Do prdele! Rylee. Rylee to viděla. Rylee byla svědkem nočního děsu, se kterým jsem se nikdy nikomu nesvěřil. Mé běsy, o kterých absolutně nikdo neví. Řekl jsem něco? Slyšela něco? Ne, ne, ne! Ona se to nesmí dozvědět.

Nesmí tu být.

Zavalí mě hanba, stud mi svírá hrdlo, nutí mě zhluboka dýchat, aby se mi zase neudělalo zle. Jestli se dozví, co jsem prováděl – co mě přinutil dělat, k čemu jsem se podvolil… Pozná, co jsem zač. Zjistí, jak jsem strašný, nečistý, bezcenný. Proč nedokážu od nikoho přijímat lásku. Proč nedokážu nikoho milovat. Nikdy.

Hluboce zakořeněný strach, který si pod povrchem žije svým životem – strach, že někdo zjistí pravdu – se dere navrch, nezadržitelně.

Krucinál, už zase. Žaludek se mi bouří, chvíli dávím na sucho, pak spláchnu toaletu a přinutím se vstát. Dopotácím se k umyvadlu a roztřesenými prsty vymáčknu na kartáček hromadu zubní pasty a zuřivě si drhnu zuby. Zavřu oči, snažím se zahnat ten pocit a zkouším si vybavit dotek Ryleeiných dlaní – jejích dlaní, ne dlaní některé z té záplavy žen, které jsem bez rozpaků využil, abych zahladil stopy hrůzy v mé mysli – aby odnesly vzpomínky.

Pohřbít bolest v rozkoši.

„Sakra!“ Nefunguje to, a tak si drhnu zuby, dokud neucítím měděnou pachuť krve z rozedřených dásní. Upustím kartáček do umyvadla, naberu do dlaní vodu a nastříkám si ji na obličej. Zrak mi padne na Ryleeiny nohy v zrcadle. Naberu dech. Nesmí mě takhle vidět. Je bystrá – má dost zkušeností s podobným svinstvem – a já opravdu nejsem připraven předvést jí své kostlivce ve skříni, nechci být předmětem niterné analýzy.

To se nikdy nestane.

Utřu si obličej do ručníku a nevím, co mám dělat. Pustím ručník a zvednu k ní oči. Bože, je tak kurevsky krásná. Až se člověku tají dech. Bosé nohy pod mým tričkem, zváleným po spánku, rozpité linky, vlasy rozcuchané, otlačený šev polštáře na tváři, nic z toho jí neubírá na přitažlivosti. Dokonce ji ještě znásobují. Vypadá tak nevinně, tak nedotčeně. Nezasloužím si ji. Je mnohem lepší, než jaké si zaslouží takoví jako já. Jenomže je moc blízko, blíž, než kdokoliv jiný v mém životě. A to mě děsí. Ještě nikdy jsem nikoho tak blízko nepustil, protože to by znamenalo svěřit se s tajemstvím a odhalit minulost.

A protože by to znamenalo, že ji potřebuji. Nikdy jsem nepotřeboval nikoho než sebe – potřebovat jiné vždycky končilo bolestí. Opuštěností. Nevyslovitelnou hrůzou. A přesto, teď zrovna Rylee potřebuji. Každou buňkou svého těla netoužím po ničem jiném než k ní přistoupit, přivinout ji k sobě a držet ji pevně v náručí. Cítit teplo její hebké kůže, slyšet tiché vzdechy, abych si ulevil od té strašné tíhy na prsou. Abych se v ní ztratil a mohl se znovu najít – třeba jen na okamžik. A už jen proto musí odejít. Přestože bych to tak moc chtěl, nejde to… nemůžu jí to udělat. Sobě. Mám svůj dokonale vybudovaný život a způsob, jak se s tím vyrovnat.

Být sám je lepší. Být sám znamená, že vím, co můžu čekat. Mám vždycky přehled o situaci a dokážu včas řešit problémy. Kruci! Jak to mám udělat? Jak mám odehnat jedinou ženu, o které jsem uvažoval, že ji pustím k sobě?

Lepší ztratit ji teď, než kdyby utekla, až se dozví pravdu.

Nadechnu se, abych si dodal odvahy, a pohlédnu jí do očí. Vidím v těch fialkových duhovkách tolik citu, tolik emocí, mezi nimi i lítost, a na to se upnu, tohle bude moje ubohá výmluva na to, co hodlám učinit. Ten pohled už jsem viděl v životě tolikrát a nic mě nedokáže víc rozčílit. Nejsem žádný případ pro charitu. Nepotřebuju, aby mě někdo litoval.

Zvláště ne ona.

Vysloví moje jméno tím lehce ochraptělým hlasem, který mi vždycky připomene sex po telefonu, a mně se podlomí kolena. „Nechoď sem, Rylee. Musíš jít pryč.“

„Coltone?“ Její oči si mě pátravě prohlíží, je v nich tolik otázek, ale žádná z nich nepřejde přes její rty.

„Ne, Rylee. Musíš pryč.“ Při těch slovech zesiná. Bloudím pohledem po její tváři, vidím, jak se jí chvěje spodní ret. Pevně stisknu rty, žaludek se mi sevře, cítím, jak se mi zase dělá zle.

„Coltone…“

Při zvuku jejího hlasu sebou v duchu trhnu, nenávidím se za bolest, kterou jí způsobím. Proč je tak umíněná, vím, že bez boje neodejde. Udělá krok směrem ke mně a já zaskřípu zubama. Jestli se mě dotkne – jestli na své kůži ucítím dotek jejích prstů – bude to můj konec.

„Vypadni, Rylee. Nechci tě tady!“ rozkřičím se. Vytřeští oči, mihne se v nich nevěřícný pohled, ale vidím, že se nevzdá, je rozhodnuta mi poskytnout útěchu „Vypadni. Kurva, zmiz odtud, Rylee! Nechci tě tu! Nepotřebuju tě tady!“

Oči se jí rozšíří a stiskne rty, aby se jí netřásly. „To nemůžeš myslet vážně.“

Klidná rozhodnost v jejím hlase dolehne k mým uším a zaryje se hluboko do mozku, do míst, o kterých jsem ani nevěděl, že existují. Je mi na umření, když vidím, jak jí ubližuji a ona je ochotná tam stát a poslouchat mé sprostoty, jen aby se ujistila, že budu v pořádku. Znovu tím dokazuje, jaká je ve skutečnosti světice a já nejsem nic než hříšník propadlý peklu.

Kurva. Kurva. Kurva.

Musím něco vymyslet, dostat ji odtud, i za cenu zraňující lži. Nedopustit, aby tu zůstala – protože pak bych se jí musel otevřít, dopustit to, čemu jsem se vždycky bránil.

„To si piš, že to myslím vážně!“ zařvu na ni a mrsknu ručníkem přes celou koupelnu, až shodím nějaké pitomé lahvičky. Urputně vysune bradu a pořád na mě zírá. Prostě vypadni, Rylee! Usnadni nám to, oběma! Ale ona ze mě nespouští pohled. Vykročím k ní, snažím se tvářit co nejhrozivěji, abych ji přinutil k odchodu.

„Omrdal jsem tě, Rylee, a tím to hasne! Říkal jsem ti, že nic lepšího neumím…“

Po tváři se jí sveze první slza a já se přinutím pravidelně dýchat, předstírat, že je mi to fuk, ale ty zraněné ametystové oči mě zabíjí. Musí jít – hned! Zvednu její tašku z poličky a vrazím jí ji do náruče. Zapotácí se a mně se tvář zkřiví odporem, žaludek se mi znovu obrací.

„Vypadni!“ zavrčím a sevřu ruce v pěst, abych se jí nemusel dotknout. „Už mě nebavíš. Co ti na tom není jasný? Posloužila jsi svému účelu. Pobavil jsem se a teď táhni. Dej mi pokoj.“

Naposledy na mě pohlédne, oči zalité slzami si mě beze slova prohlíží, a pak se jí z hrdla vydere vzlyk. Obrátí se a vypotácí se z místnosti. Já se držím zárubní a prostě tam stojím, srdce mi naráží do hrudi, v hlavě mi tepe prudká bolest a prsty mě bolí, jak pevně svírám futra, abych se za ní nerozběhl. Když uslyším prásknutí dveří dole v přízemí, dlouze a roztřeseně vydechnu. Kurva, co jsem to provedl?

Před očima se mi znovu vynoří obrazy z mého snu a to mi stačí. Všechno to na mě padne. Vpotácím se do sprchy a pustím na sebe vařící vodu, tak horkou, jak jen dokážu snést. Zuřivě si mýdlem drhnu kůži, abych odstranil veškeré památky na její doteky, snažím se smýt bolestné vzpomínky na něj i na to, jak jsem od sebe Rylee odehnal. Když z mýdla už nic nezbyde, vyleju na sebe lahvičku nějakého šampónu a začnu znovu, ruce se horečně činí a drhnou a drhnou. Kůži mám celou rudou a pořád není čistá.

První vzlyk mě dokonale překvapí, vydere se z mého hrdla naprosto nečekaně. Kurva! Já přece nikdy nebrečím. Hodní chlapečkové nebrečí, když mají rádi svoji maminku. Ramena se mi otřásají, snažím se zadržet pláč, ale všechno – všechny ty pocity, všechny ty vzpomínky, všechna ta bolest, kterou jsem viděl v Ryleeiných očích – těch posledních pár hodin je na mě prostě moc. Stavidla se otevřou a já to nedokážu zadržet.

Kapitola 1

Mé tělo, otřásané neovladatelnými vzlyky, se pomalu zklidňuje a bodavá bolest na kolenou mi dává na vědomí, kde vlastně jsem. Po chvíli si uvědomím, že klečím na hrubé dlažbě před vchodem do Coltonova domu a nemám na sobě nic než jeho tričko. Ani boty. Ani kalhoty. Ani auto.

A mobil zůstal v koupelně na poličce.

Zatřesu hlavou, bolest a ponížení vystřídá vztek. Prvotní šok pomalu přechází a já si říkám, tak tohle teda ne. Tohle prostě nejde, takhle se mnou zacházet a říkat mi takové věci. Do žil se mi žene adrenalin a já se s námahou zvednu a opřu o dveře. Ty se rozletí a prásknou sebou o zeď, až to zaduní.

Možná si myslí, že se mnou skončil, ale ještě jsem neřekla svoje. V hlavě se mi honí tolik věcí, které už možná nebudu mít šanci říct.

Vezmu schody po dvou a je mi jedno, jak málo toho na sobě mám. Ranní chlad mi zalézá pod tričko a zastudí mě na holé kůži; kůži, která je naběhlá a bolavá od Coltonovy pozornosti po promilované noci. Ten chlad mě ještě víc rozesmutní a dostanu vztek. Vejdu do ložnice, Baxter mě přivítá bušením ocasu o podlahu, a já slyším, jak ve sprše teče voda. V žilách mi kypí vztek, když si vybavím jeho slova, jedno horší než druhé. S každým slovem se mé utrpení mění v ponížení a nakonec ve vztek. Vejdu do koupelny a hodím tašku na pult vedle místa, kde leží můj mobil.

Rozzuřeně zamířím k velkému sprchovému koutu, připravena na něj vychrlit slova plná jedu. Říci mu, že je mi jedno, jaké je jeho postavení na společenském žebříčku a že takový samolibý hňup jako on si nezaslouží hodnou holku, jako jsem já. Obejdu výklenek sprchy a zůstanu jako přimrazená. Slova mi ztuhnou na rtech.

Colton stojí ve sprše, lokty se opírá o zeď. Proudy vody mu stékají po ramenou, svěšených a poraženeckých. Hlavu má sklopenou, bez vlády a bez života. Křečovitě svírá víčka. Jeho silácký, výbojný postoj, pro Coltona tak charakteristický, je ten tam. Ten silný, sebevědomý muž, jak jsem ho poznala, někam zmizel. Vůbec tu není.

Dobře mu tak, prevítovi. To je první myšlenka, která se mi mihne hlavou. Jen ať trpí a zpytuje svědomí, jak se ke mně zachoval a jaké mi řekl hnusné věci. Žádná omluva neodčiní bolest, kterou mi způsobil, když mě tak hrubě odstrčil a říkal mi ty sprostoty. Svírám ruce v pěst, váhám, nevím, co dál, protože teď, když jsem tady, jsem v nevýhodě. Je to chvilka, ale pak se rozhodnu odejít neviděná – zavolám si taxi – odejdu odtud beze slova. Ale když udělám krok zpět, uslyším přiškrcený vzlyk a vidím, jak se Coltonovo tělo prudce otřáslo. Temný hrdelní zvuk, který opustil jeho rty, jako by ho připravoval o veškerou sílu, která ho drží pohromadě.

Zůstanu stát jako solný sloup. Dívám se na toho silného, energického muže, jak se mi hroutí před očima, a uvědomuji si, že muka, která ho rvou na kusy, musí mít ještě jinou příčinu, než byla naše hádka. A zatímco jsem svědkem jeho utrpení, dochází mi, že je mnoho způsobů, jak může člověk trpět. Že utrpení, to jednoduché slovo, lze definovat tolik způsoby.

Bolí mě na hrudi, Coltonova slova byla tak ponižující. Otevřela jsem své srdce po tak dlouhé době a on je s neskutečnou krutostí znovu rozerval.

Bolí mě hlava, když si uvědomím, že jde o mnohem víc – věci, kterých jsem si mohla všimnout po letech praxe – ale byla jsem tak zaslepená jeho přítomností, jeho slovy, jeho činy, že jsem nedávala pozor.

Pro stromy jsem neviděla les.

Bolí mě duše, když vidím Coltona, jak slepě bojuje proti běsům, kteří ho pronásledují celý den a neopustí ho ani ve snech, aby ho mučili i v noci.

Bolí mě tělo, jak toužím přistoupit k němu a dát mu nějakou útěchu, ulevit mu od bolesti, kterou mu ti běsové způsobují. Pohladit ho a konejšivými slovy zaplašit vzpomínky, kterým podle svého přesvědčení nemůže utéct, ze kterých se nikdy nedokáže uzdravit.

Bojuji s hrdostí, abych si zachovala tvář, zarputile chci zůstat věrná sama sobě. Už nikdy nepromluvit s někým, kdo se ke mně takhle zachoval.

Stojím na dělicí čáře, nerozhodná, nevím, které z těch bolestí mám naslouchat, a v té chvíli uslyším další Coltonův zoufalý vzlyk. Vidím, jak se mu otřásají ramena, a srdce se mi sevře. Jeho bolest je přímo hmatatelná.

Mé vnitřní dilema nemá dlouhého trvání. Ať už si to chce přiznat nebo ne, právě teď někoho potřebuje, a to je nyní nejdůležitější. Potřebuje mě. Dívám se na zlomeného člověka a všechna ta krutá slova, která mi vmetl do tváře, se kamsi vypařila. Přestala existovat, i když jen prozatím. Léta praxe mě naučila trpělivosti, ale také poznám, kdy je třeba něco podniknout. A tentokrát už ta znamení nepřehlédnu.

Nikdy jsem se nedokázala obrátit zády k někomu, kdo je v nouzi, zejména když šlo o malého kluka. A právě tady, právě teď skrz Coltonovu bolest a bezmoc nevidím nic jiného: malého kluka na pokraji sil, kluka, který mi právě zlomil srdce – který mi právě láme srdce. A i když vím, že zůstat tady znamená emoční sebevraždu, přesto nedokážu odejít. Nedokážu zachránit sebe na úkor druhého.

Vím, že kdybych byla vnějším pozorovatelem této scény, řekla bych, že byla hloupost vracet se do toho domu. Vzala bych v potaz zdravý rozum a řekla bych, že má, co si zaslouží. Ale je tak snadné soudit někoho zvenčí, když nejste v jeho kůži.

Ale teď jsem v té kůži já. A to rozhodnutí je tak přirozené, ve mně tak hluboce zakořeněné, že musím udělat krok vpřed, i když by většina jiných couvla.

Nechám se vést instinktem a opatrně vstoupím do sprchového koutu, vědomě kráčím vstříc emoční sebevraždě. Stojí pod jednou ze dvou velkých sprchových hlavic v mramorovém kubusu, z početných trysek crčí voda a zalévá jeho tělo. Po celé délce zdi je zabudovaná kamenná lavice; na rohu je shromážděná řada lahviček se šampóny a kosmetickými prostředky. Za jiných okolností by mi nad tou báječnou sprchou spadla brada a v hlavě by se mi honily myšlenky na to, že bych pod ní dokázala stát celé hodiny.

Ale teď ne.

Při pohledu na Coltona – tak nádherného, co se týče jeho těla, a tak odtažitého, pokud jde o city – jak tam stojí a pramínky vody stékají po dokonale utvářených liniích jeho těla, mě zaplaví smutek. Muka, která z něj vyzařují, jsou tak hmatatelná, že přímo cítím tu jejich tíhu, když k němu přistoupím. Opřu se o zeď vedle místa, na které tiskne ruce. Vařící voda odrážející se od jeho těla mi skrápí kůži. Znovu se mě zmocní nerozhodnost, zvednu ruku a chci se ho dotknout, ale pak ji spustím zpět, nechci ho vylekat – už tak mi připadá na zhroucení.

Po nějaké době Colton zvedne hlavu a otevře oči. Slyšitelně zalapá po dechu, když mě uvidí stát před sebou. Šok, ponížení a lítost, to všechno se mu mihne v očích, než rychle sklopí víčka. Když je znovu zvedne, neskrývaná bolest, kterou vidím hluboko v nich, mi vyrazí dech.

Stojíme tam – bez hnutí, beze slova, chvíli nahlížíme do neprobádaných hlubin toho druhého. Tichá dohoda, která nic nevyřeší, a přitom mnohé vysvětluje.

„Promiň,“ konečně zašeptá zlomeným hlasem, sklopí víčka a odlepí se od zdi. Zapotácí se a těžce dosedne na kamennou lavici u zdi a já tam nemůžu zůstat sama. Pár kroky přejdu sprchový kout, svým tělem mu roztáhnu kolena od sebe a zůstanu tam stát. Dřív než ho mohu obejmout, nečekaně mě chytí za boky, zaryje prsty do mé kůže a prudce mě přitiskne k sobě. Zajede rukama pod zmáčené tričko a sune je po mém trupu vzhůru, já skřížím ruce před sebou a tričko si svléknu. Nenuceně ho hodím za sebe a tričko přistane s hlasitým mlasknutím na dlaždičkách. Stojím tu před ním nahá a on mě okamžitě obejme, div mě nerozdrtí v náruči. Sedí, já stojím, tiskne tvář na mé břicho a pažemi mě svírá jako svěrák.

Položím mu dlaně na hlavu a nechám je tak, cítím, jak se celý třese. Připadám si bezmocná, nevím, co bych měla říct nebo co si počít s někým, kdo je tak citově nepřístupný. S dítětem si vím rady, ale dospělý muž má své hranice. A kdybych u Coltona ty hranice překročila, nejsem si jista, jak by zareagoval.

Něžně mu prohrábnu mokré vlasy, snažím se ho ukonejšit, jak nejlépe dovedu. Konečky prstů se snažím vyjádřit slova, která nechce slyšet, ty pohyby mě uklidňují a jsem si jistá, že uklidňují i jeho. Mysl mi začíná horečně pracovat. Snažím se pochopit, co se skrývá za jeho zraňujícími slovy. Odmítavými. Útočnými. Slovy, která byla jako rány do hlavy, když se mě snažil odehnat, abych nemohla být svědkem toho, jak se rozpadá, aby se utvrdil v tom, že nepotřebuje nic a nikoho.

Vždyť tohle je moje zaměstnání, moje každodenní zkušenost. A já si těch příznaků nevšimla, láska a bolest mě zaslepila. Pevně sevřu víčka a v duchu se proklínám, ačkoliv vím, že bych stejně nemohla jednat jinak. On by mi to nedovolil. Je to člověk, který je zvyklý být sám, sám se potýká se svými démony, uzavírá se před vnějším světem, sám se snaží vypořádat se svým trápením.

Vždycky čeká, až ho někdo opustí.

Čas jakoby se zastavil. Jediným zvukem je pleskání kapek vody na kamenné podlaze. Nakonec Colton zvedne tvář a opře si čelo o mé břicho. Je to tak zvláštně intimní gesto, až se mi sevře srdce. Kolébá hlavou na mém těle a pak mě překvapí, když políbí dlouhou řadu jizev na mém břiše. „Je mi líto, že jsem ti ublížil,“ zamumlá a v šumění vody jsou jeho slova sotva slyšitelná. „Je mi to všechno líto.“

A já vím, že se omlouvá za mnohem víc, než jen za zlá slova a krutost, s jakou mě odehnal. Že se omlouvá za něco, co je zcela mimo mou představivost. Úzkost v jeho hlase je skličující, a přesto mi nad jeho slovy srdce poskočí radostí.

Skloním se a přitisknu mu rty na temeno, jako když matka líbá dítě – jak bych to udělala s některým ze svých chlapců. „A mně je líto, že se trápíš.“

Colton ze sebe vydá přiškrcený vzlyk, zvedne ruce a přitáhne si k sobě mou tvář. Naše ústa se mezi dvěma dechy spojí v horečném polibku. Rty na sebe narážejí, jazyky se prudce proplétají. Touha sílí. Zoufalství je stravující. Zapřu se koleny o kamennou lavici, zatímco on útočí na má ústa, jako by do nich chtěl vypálit své znamení.

Třesoucími se dlaněmi uchopí mou tvář. „Potřebuju tě, Rylee,“ prosí bez dechu, zalyká se těmi slovy. „Chci cítit tvoje tělo.“ Jeho polibek změní intenzitu, pevně mě drží za hlavu. „Chci tě.“

Cítím jeho touhu, z horečných doteků čiší zoufalství. Položím mu ruce na spánky a trochu se zakloním, on zvedne oči a pátravě se na mě dívá. Vidí v mých upřímnost, když pronesu: „Tak si mě vezmi, Coltone.“

Pod dlaněmi cítím, jak mu na čelisti přeskočí sval. Nepřestává se na mě dívat. Jeho váhavost mě zneklidňuje. Můj arogantní, sebevědomý Colton nikdy nezaváhá, když dojde na tělesný kontakt mezi námi. Při představě, proč právě takhle reaguje, mě mrazí hrůzou, ale vyženu ty myšlenky z hlavy. Nad tím můžu přemýšlet až pak. Colton mě potřebuje právě teď.

Spustím ruku dolů, vezmu jeho pevný úd a nasměruji si ho mezi nohy. Jeho jedinou reakcí je krátký, prudký výdech. Nepohne se, jen pevně sevře víčka a na čele mu vyskočí vráska z čehosi, co ho stále v duchu děsí. Pomalu jezdím dlaní po jeho mohutném penisu. Dělám jedinou věc, která mu, jak jsem přesvědčena, pomůže zapomenout, a pak na něj pomalu nasednu. Vykřiknu překvapením, když do mě drsně a rychle pronikne a naše těla splynou v jedno. Otevře oči a upřeně se na mě dívá, dovolí mi také, abych se dívala. Vidím, jak ty oči tmavnou a skelnatí chtíčem, až to nakonec nevydrží, zvrátí hlavu a slastně přivře víčka. Vidím, jak svádí vnitřní boj, když se snaží zahnat zlé myšlenky a soustředit se na to jediné – na mě a na to, co mu dávám. Útěchu. Jistotu. Tělesnost. Spásu. Pozoruji ten zápas odehrávající se v jeho tváři, snažím se mu dodat sílu.

„Na nic nemysli. Jenom mě vnímej,“ šeptám mu do ucha, pomalu se pohybuji, chci, aby cítil to, co potřebuje k zapomnění.

S rozechvělým výdechem si skousne ret, sveze se dlaněmi na mé boky a hrubě je sevře. Naráží do mě, noří se hlouběji, než bych si kdy dokázala představit. Zasténám, uchvácena pocitem, že je tak hluboko ve mně. Jediná reakce, které jsem schopna, je rozevřít rty a říct: „Vezmi si ode mě víc. Vezmi si všechno, co chceš.“

Vykřikne, zbaven veškerých zábran, pevně mě svírá a přiráží jako píst v neúnavném, trestajícím rytmu. Naše těla, politá vodou, po sobě hladce kloužou. Hladké tření na mých prsou jen zvyšuje mou bolestnou touhu po vyvrcholení. Jazykem kmitavě dráždí mou bradavku, pak se sveze rty po chladné kůži a zmocní se té druhé.

Sténám slastí a poddávám se jeho mocným přírazům. Nechávám ho dělat, co chce, aby našel úlevu, která mu dá zapomenout na všechny běsy, kteří ho pronásledují. Pohybuje se stále rychleji a míří k vrcholu, nepřipouštějíc jinou možnost než zapomnění. Jeho chrapot a mlaskání mokrých těl narážejících na sebe se odráží jako ozvěna od stěn koupelny.

„Udělej se mi,“ zachrčí, když prudce přirážím. „Dělej.“

Zrychlí tempo, krk a tvář napjaté touhou. „Kurva!“ zařve a drtí mě mocnými pažemi, zaboří mi tvář do ramene v nalezené úlevě. Naše spojená těla se pomalu kolébají sem a tam, zatímco se do mě vyprázdní. Dusí mě v objetí a já z jeho sevření vycítím zoufalství a vím, že jsem mu dala jen malou část toho, co potřebuje.

Znovu a znovu šeptá moje jméno, líbá mě jako bez ducha, jeho city jsou bez zábran. Až se mi tají dech, že ta ústa zbožně šeptající moje jméno jsou tatáž ústa, jež byla plná hnusných urážek.

Chvíli zůstaneme sedět v této poloze a on má čas na to, aby se vzpamatoval. Pro muže, který se vždy ovládá, není asi snadné, že byl někdo svědkem takového projevu citů. Přejede prsty po chladné kůži na mých zádech, horká voda tekoucí kousek za mnou mi zní jako ráj.

Pak konečně promluví, neříká nic o tom, co jsme právě zažili. Nechá hlavu zabořenou do mého krku, aby se mi nemusel dívat do očí. „Jsi studená.“

„Je mi fajn.“

Colton se zvedne a s ním i já, s nohama zaklesnutýma kolem jeho těla.

„Počkej tady,“ řekne a postaví mě pod proud teplé vody, pak vystoupí ze sprchového koutu. Nechápavě se za ním dívám a v duchu se ptám, jestli snad ten citový výlev byl na něj moc a on teď potřebuje odstup. Nejsem si jistá.

Ale hned se vrací, po kůži mu stále ještě stékají kapky vody. K mému naprostému překvapení mě vezme do náruče, zavře loktem vodu ve sprše a vynese mě ven. Vyjeknu, když mě ovane chladný vzduch koupelny. „Vydrž,“ zamumlá mi do temene a já už vím, co chce udělat.

Se mnou v náručí vstoupí do vany, která se plní vodou, a pak mě postaví. Ponoří se do záplavy bublinek a přitáhne si mě za ruku k sobě. Svezu se dolů, obklopí mě slastné teplo, a uvelebím se mezi Coltonovýma nohama.

„Ach, to je blaho.“

Opřu se o něj zády a oddáme se mlčení. Vím, že myslí na svůj sen a na to, co se stalo potom. Bezmyšlenkovitě hladí mé paže, bříšky prstů se snaží zkrotit husí kůži, která ještě přetrvává.

„Chceš o tom mluvit?“ zeptám se a za zády cítím, jak jeho tělo znehybnělo.

„Jenom strašidelný sen,“ řekne konečně.

„Hmm.“ To ti tak věřím, že tě honil bubák ve sklepě.

Na spánku cítím, jak otevřel ústa a zase je zavřel. „Musel jsem zahnat démony.“ Propletu prsty s jeho a přitáhnu si naše spojené dlaně na břicho. Mezi námi se na chvíli rozhostí ticho.

„Kruci.“ Hlasitě si odfoukne. „Tohle už se mi nestalo kolik let.“

Čekám, že bude pokračovat a řekne víc, ale odmlčí se. Rozmýšlím se, co říct, vybírám slova velmi pečlivě. Vím, že když řeknu něco špatně, skončíme tam, kde jsme začali. „To je přece v pořádku, že člověk někoho potřebuje, Coltone.“

Pohrdavě a sebekriticky se zasměje a znovu se odmlčí, moje poznámka zůstane viset ve vzduchu a slova jako by ztěžkla. „Je to v pořádku, když mě potřebuješ. Každý má své těžké okamžiky. Noční děsy, to je strašná věc. Znám to lépe než kdo jiný. Nikdo ti nebude dávat vinu za to, že potřebuješ čas na to, aby ses sebral. Není se za co stydět. Chci říct… že nepoběžím do prvního bulváru, který bude na ráně, abych jim prodala tvoje tajemství – tajemství, které ani neznám.“

Roztržitě mě hladí palcem po dlani. „Kdybych si to myslel, nebyla bys tady.“

Zápasím se slovy. Vím, že má nějakou ránu na duši, ale ubližuje i mně. Ale musím to říct, musím to ze sebe dostat. „Hele, jestli mě k sobě nechceš pustit, tak fajn… klidně mi můžeš říct, že potřebuješ čas – že potřebuješ…“ Zaváhám a hledám, k čemu bych to přirovnala… „… na chvíli zajet do depa. Ale nemusíš mi kvůli tomu ubližovat.“

Tiše zakleje a ve vlasech cítím jeho horký dech.

„Jenže ty bys jinak neodešla.“ Popuzeně vydechne. Chci něco odpovědět, ale on pokračuje: „A já chtěl, abys šla pryč. Šíleně jsem se bál toho, že do mě uvidíš, Rylee, protože ty do lidí vidíš… a pak, až bys viděla věci, které jsem kdysi prováděl… nikdy by ses nevrátila.“ Poslední slova říká skoro šeptem, tak tiše, že musím napínat uši, abych je slyšela. Slova, která z něho svlékají drsnou slupku a odhalují zranitelné tělo pod ní. Strach. Hanbu. Neopodstatněnou vinu.

Takže tys dělal všechno pro to, abych odešla, protože takhle jsi to chtěl. Za každou cenu ovládat situaci. Musel jsi mi ublížit, abych nemohla já ublížit tobě.

Vím, jak je pro něj to přiznání těžké. Muž, který nikoho nepotřebuje – muž, který od sebe každého odežene dřív, než se přiblíží moc blízko – se bál, že mě ztratí. Hlavou mi víří myšlenky. Srdce se mi svírá. Mé rty jen těžko hledají správná slova. „Coltone –“

„Ale ty ses vrátila.“ Říká to skoro šokovaně a já nevěřícně naslouchám. Cítím skrytý význam těch slov visících ve vzduchu. Zkoušel mě, snažil se mě odehnat, a já jsem pořád tady.

„Hele, už mám leccos za sebou, stála jsem proti puberťákovi s nožem… tohle nic nebylo,“ snažím se zlehčit atmosféru. Čekám, že se zasměje, ale Colton mě jen pevně přitiskne k sobě, jako by mu dotek našich těl dodával pocit jistoty.

Začne něco říkat a pak si odkašle a zmlkne, zaboří mi tvář do ramene. „Jsi první člověk, který o těch snech ví.“

To nečekané přiznání mě zasáhne. Copak o tom s nikým nemluvil během terapií, které prodělával po tom, co se mu to stalo? Je to pro něj taková bolest, takové zahanbení, takové trauma, takové jánevímco, že v sobě téměř třicet let skrývá hnisající ránu a nikdo mu nepomohl? Panebože. Srdce mi usedá nad tím malým klukem, kterým byl tehdy, i nad mužem, který tu sedí za mnou – a který je tak zdrcený tím, co se mu kdysi přihodilo, že to celou dobu drží v sobě.

„A co tvoji rodiče? Terapeuti?“

Colton mlčí, tělo napjaté a nehybné, a já nechci dál naléhat. Opřu se o něj zády a uvelebím se v jeho náruči. Políbím ho něžně na bradu a pak mu znovu položím hlavu na rameno, zavřu oči a vnímám jeho tichou zranitelnost.

„Myslel jsem…“ Odkašle si a snaží se najít hlas. Těžce polkne a já pod rty cítím, jak se mu pohybuje ohryzek. „Myslel jsem, že kdyby o tom věděli – kdyby věděli, proč mám ty noční můry – že by pak nechtěli…“ Na chvíli se odmlčí a já cítím, jak bojuje se slovy, jako by mu působilo fyzickou bolest vyslovit je. Znovu přitisknu rty na jeho krk a beze slov ho ujistím o své podpoře. „Že už by mě nechtěli.“ Pomalu ta slova vydechne a já vím, že ho to přiznání stálo hodně sil.

„Ach, Coltone.“ Ta slova mi vyklouznou z úst dřív, než je můžu zadržet, i když vím, že to poslední, po čem touží, je soucit.

„Nech toho…“ řekne. „Nelituj mě –“

„Já tě nelituju,“ ujistím ho, ale srdci těžko můžu poručit. „Jen myslím na to, jak to pro malého kluka muselo být těžké a jak se musel cítit sám, když o tom nikdy nedokázal mluvit… to je všechno.“ Zmlknu a myslím na to, že jsem se pustila do tématu, o kterém nemá chuť se bavit. Ale nemůžu si pomoct a pokračuji. „Ty víš, že mně to můžeš říct.“ Cítím, jak jeho ruce, svírající moje dlaně, znehybněly. „Nebudu tě soudit, ani tě napravovat, ale někdy je člověku snesitelněji, když ze sebe dostane to, co ho souží, ať už je to nenávist nebo hanba nebo cokoliv.“ Chtěla bych toho říct mnohem víc, ale přinutím se mlčet a nechat si to na jindy, až přijde chvíle, kdy nebude tak rozrušený, kdy nebude tak rozbolavělý. „Promiň,“ zašeptám. „Neměla jsem –“

„Ne, ty promiň,“ vydechne rozechvěle, skloní se a políbí mě na rameno, na kterém mám modřinu, jak mě ráno trefil loktem. „Omlouvám se, omlouvám se za všechno. Za to, co jsem ti řekl, co jsem udělal. Za to, že jsem se ti nesvěřil.“ Lítost v jeho hlase mě dojímá. „Že jsem tě ráno uhodil, že jsem byl v té sprše tak neurvalý.“

Neubráním se úsměvu a koutky rtů se mi zvednou. „Ne že by mi to tolik vadilo.“

Tiše se zasměje a je to nádherný zvuk, po chvílích plných úzkosti. „To rameno nebo ta sprcha?“

„Hm, ta sprcha,“ řeknu a zaznamenám jeho pokus zavést řeč jiným směrem. Myslí si, že když změní téma, odlehčí to atmosféru celého rána, které zatím bylo tak náročné.

„Ty mě neustále překvapuješ.“

„Jak to?“

„Choval se k tobě takhle Max?“

Co? Kam tím míří? Jeho poznámka mě překvapí. Obrátím k němu tvář a on mě obejme ještě pevněji. „Co to s tím má společného?“

„Tak choval?“ trvá na své otázce, mistr úhybných manévrů.

„Ne,“ připustím. Cítí, že jsem se trochu uvolnila, rozplete prsty našich dlaní a dívá se, jak roztržitě šťouchám do bublinek. „Měl jsi pravdu.“

„V čem?“

„Tenkrát, když jsme se potkali poprvé. Řekl jsi mi, že se mnou můj kluk určitě zachází jako s křehotinkou,“ zašeptám a mám pocit, jako bych zrazovala Maxovu památku. „Měl jsi pravdu. Byl to kavalír v každém směru. I při sexu.“

„Na tom není nic špatného,“ připustí Colton. Položí mi dlaně na šíji a začne mě masírovat. Nic neříkám, šokovaná z toho, jak se cítím.

„Co je? Máš úplně ztuhlá ramena.“

Rozechvěle vydechnu, znepokojena tím, kam se ubírají moje myšlenky. „Myslela jsem, že to tak má být. Že takový sex chci… Byla to moje první a jediná zkušenost. A teď…“

„Teď co?“ zeptá se zvědavě a v jeho hlase slyším pobavení.

„Nic.“ Do tváří se mi vlévá horko.

„Rylee, krucinál, mluv se mnou. Právě jsem tě ve sprše ošukal jako zvíře. Využil jsem tě, jen abych si ulevil, a ty mi nedokážeš říct, co si myslíš?“

„Přesně tak.“ Prstem bezcílně kreslím kroužky po jeho stehnech, kterými se mi opírá do boků, to přiznání je útok na moji přirozenou cudnost. „Líbilo se mi to. Nikdy jsem si neuvědomila, že to může být jinak. Že to může být tak drsné a divoké a…“ Ach můj bože, asi se propadnu. S Maxem jsme o sexu takhle nikdy nemluvili, a to jsme spolu byli přes šest let. Coltona znám sotva měsíc a teď tady diskutujeme o tom, jak mě vzrušuje, když mě málem znásilnil. Kurva fix, jak by řekl Colton.

„Živočišné,“ dokončí za mě větu a já v jeho hlase slyším nádech hrdosti. Políbí mě na spánek a já se schoulím do sebe, rozpačitá z nedostatku vlastních zkušeností i toho otevřeného přiznání. Vycítí mé rozpaky a pevně mě sevře v náruči. „Nemusíš se cítit trapně. Je tolik způsobů, jak si udělat dobře, a nemusí to být jen misionářská poloha a šeptání sladkých slůvek,“ vydechne mi do ucha a já s údivem zjišťuji, že mě dokáže vzrušit jen jedinou větou. V duchu se vrátím k okamžiku, kdy mě Colton žádá, abych mu řekla, že chci být ošukaná, když jsme byli poprvé spolu. Jak mě svým neomaleným způsobem, když si mě vzal poprvé, přivádí do extáze. Jak mi při milování bez zábran šeptá do ucha, co se mnou chce dělat – přirazit mě ke zdi a bušit do mě tak dlouho, dokud se oba neuděláme. A všechno to ve mně probouzí touhu tak intenzivní, až to bolí, a to mě vyvádí z míry.

Při těch myšlenkách mi tváře jen hoří. Jsem ráda, že mi nevidí do obličeje, protože by hned poznal, kam se mi myšlenky zatoulaly. Rozechvěle vydechnu a snažím se překonat pocity trapnosti z toho, kam se náš rozhovor ubírá, a z vlastního odhalení.

„To je jedna z věcí, která se mi na tobě líbí. Že nemáš zábrany.“

Co? Mám chuť se rozhlédnout kolem, abych viděla, s kým to tady mluví.

„Já?“ pípnu přiškrceně.

„Hmm,“ zamumlá. „Jsi úžasná.“ Jeho hlas mě pohladí po tváři jako peříčko, cítím, jak se mi rty otírá o ucho.

Zůstanu bez hnutí. Jeho slova jsou ozvěnou toho, co si o něm myslím já. Možná že ta chemie mezi námi existuje právě proto, že pro něj znamenám víc než ty ostatní. Signály, které ke mně vysílá, by tohle všechno mohly potvrzovat, přesto bych to chtěla slyšet přímo z jeho úst.

Namydlí si dlaně a něžně mi omývá paže a hruď. Slastně vydechnu, když mi konečky prstů lenivě přejede přes hroty ňader, cítím jeho rty putující po mém rameni. „Myslím, že se tě nikdy nenabažím.“ Ano, to je důkaz. Slova, která něco říkají, ale myslí to jinak. „Jsi vždycky tak rezervovaná, ale když jsem v tobě…“ zavrtí hlavou a slova mu uváznou v hrdle „… jako bys byla smyslů zbavená, jsi jenom moje.“

Jeho slova jsou vzrušující a mé vzrušení ještě vzroste, když zezadu ucítím jeho topořícího ptáka. „Copak si takhle můžu zachovat zdravý rozum?“ Zakloním hlavu a lehce otřu tvář o jeho škrábavou čelist.

Na zádech mi zadrnčí Coltonův smích. „To máš tak… můžu ti to vysvětlit na baseballu, když ho máš tak ráda. Takže na třetí metu došlo na chodbě veřejného prostoru. Dvakrát.“ Zachechtá se. „Druhá meta na dece na pláži.“ Cítím, jak mi s každý slovem rudnou tváře. „Homerun, když ses tiskla na to sklo u mě v ložnici,“ odmlčí se „… s výhledem na veřejnou pláž.“

„Co?“ vyjeknu. No do prdele. Čím to je, že kvůli němu dokážu úplně ztratit hlavu? Představím si svůj zadek přitisknutý na skle, zatímco jsme se milovali, a každý se mohl tím pohledem pokochat. Asi umřu ponížením, nic jiného mi nezbývá. Nedá se nic dělat, musím svalit vinu na něj. „Za to můžeš ty,“ odtáhnu se od něj a začnu na něj stříkat vodu.

Na tváři se mu objeví suverénní úsměv. Jaká úleva, po tom vyděšenému výrazu. Můj zlobivý kluk je zase zpátky, sedí tu přede mnou v záplavě pěny, ze které mu koukají jen kolena a horní část trupu, a na tváři mu hraje rozverný úsměv. Když si představím tu smrtící kombinaci vlastností, není se co divit, že jsem tomuto muži naprosto propadla.

A propadla jsem mu se vším všudy, bez záchranného lana, kterého bych se držela. Ach jo, je to v háji.

„Ale copak?“ Taky mě postříká a pak mi sevře zápěstí a nedovolí, abych se mu vykroutila. Pomalu si mě přitahuje k sobě, ačkoliv se vší silou vzpírám. Pak mě najednou pustí a já sebou plácnu zády do vody, až vystříkne do všech stran. Oba se rozchechtáme, kolem nás se vznášejí bublinky pěny. „Už jsem měl spoustu ženských, zlato, ale jen málokterá je v posteli tak bezprostřední jako ty. Takže mně za to vinu dávat nemůžeš.“

Jsem ráda, že se smějeme, když Colton pronese tu poznámku, protože i když mu na tváři hraje úsměv, pořád v něm vidím to napětí. Rychle se v duchu rozhodnu, že to budu brát jako žert, i když mi ta slova působí bolest. Opravdu nechci myslet na tu spoustu žen, se kterými byl, ale hádám, že bych je neměla ani ignorovat. Možná můžu využít tu jeho poznámku ve svůj prospěch, dostat z něho víc informací a získat z toho nějaké body. Abych věděla, na čem jsem.

„Ale, nepovídej.“ Zvednu obočí a přisunu se blíž, ústa se mi zvlní úsměvem. „Spoustu ženských, fakt? Tak to mě těší, že dokážu překvapit i tak zkušeného muže.“ Zálibně mu sjedu prsty po krku mezi prsní svaly. Vidím, jak se mu při mém doteku pohnul ohryzek. „Řekni mi,“ zašeptám sugestivně a zajedu dlaní do vody, pomalu postupuju k jeho ztopořenému údu. „Jak je to s tou spoustou ženských? Jak dlouho s jednou vydržíš?“

Hlasitě sykne, když se lehce dotknu žaludu. „Teď na to není ta správná chvíle – á!“ Zasténá, když vezmu do dlaně jeho varlata a lehce je mnu.

„Nikdy není ta správná chvíle, ale holka musí tyhle věci znát.“ Skloním se k jeho hrudi a přisaji se ústy na jeho bradavku, pak za ni lehce zatahám zuby. Dlouze zachrčí s pootevřenými ústy, dívám se na něj skrz řasy. „Jak dlouho, Eso?“

„Rylee…“ žadoní, když zuby sevřu druhou bradavku a současně tisknu bod slasti pod varlaty. „Čtyři, pět měsíců,“ vydechne prudce. Svůdně se zasměju, skrývám bodavou bolest z vědomí, že čas s ním mi odtikává. Jazykem mu kloužu po krku a lehce ho zuby zatahám za lalůček. „Ach…“ vydechne, když pomalu jazykem objíždím boltec.

„To jsem ráda, že to vím…“

Zůstane zticha, jediným zvukem je jeho mělký dech. „Nehraješ fér.“

„Člověk někdy musí hrát nefér, aby dostal, co chce, to už mi jednou někdo řekl,“ vydechnu mu do ucha jeho vlastní slova. Moje bradavky, ztvrdlé v chladném vzduchu, se mu třou o hruď.

Chraplavě se zasměje a oči mu zasvítí veselím, protože ví, že v tom není sám. Pomalu ho hladím po hrudi a sleduji, jak pozoruje moji dlaň mizící pod hladinou. Zvedne zrak zpátky ke mně a tázavě nakrčí obočí. Nepřestává se na mě dívat a já vezmu do dlaně jeho penis a pomalu ho třu, palcem druhé ruky věnuji zvláštní pozornost jeho vrcholu. „Ach bože, tohle je nádhera, zlato,“ zasténá. Vyšle ke mně pohled plný touhy a žádostivosti a já cítím, jak ve mně roste žár.

Ještě chvíli ho třu a užívám si tu hru, kterou s ním hraju. Užívám si fakt, že dokážu u tohoto muže vyvolat tak tělesnou reakci. Přeruším pohyb a Coltonovy oči, přivřené slastí, se znovu doširoka otevřou. Zvolna se zaculím.

„Ještě jedna věc.“ Vidím zmatek v jeho tváři, jak pohne čelistí, jako by mě němě prosil, abych nepřestávala.

Když jsem získala jeho pozornost, znovu pokračuji v laskání, jen trochu změním polohu. Colton jen sykne, zvrátí hlavu a opře si ji o okraj vany. Znovu přestanu a vezmu jeho přirození do dlaně. „Hele, já vím, že tě něco štve, ale jestli se ke mně ještě někdy budeš chovat jako dneska ráno…“ pečlivě vyslovuji každé slovo a můj tón pozbyl humoru. Jemně sevřu dlaň, „… jestli se ke mně budeš chovat sprostě a urážet mě, jestli mě ještě jednou vyhodíš, pak vezmi na vědomí, že už se nevrátím, tak jak jsem to udělala dneska. A je mi úplně jedno, jaké máš důvody a co je mezi námi.“

Colton bez mrknutí snáší můj nesmiřitelný pohled. Na rtech se mu objeví jen lehce znatelný úsměv. „Jak to vypadá, držíš mě doslova za koule, co?“ V očích mu blesknou výsměšné plamínky.

Lehce stisknu dlaň a dá mi práci, abych nezvedla koutky úst. „Takže je to jasné? Bez diskuzí.“

„Je to jasné jako facka, zlato,“ řekne a vidím mu na očích, že to myslí doopravdy. Spokojena s tím, že chápe, co mu tady říkám, uvolním stisk. Upřeně se mu dívám do očí, přesunu ruku na jeho tvrdý úd a opakuji pohyby, které ho před chvílí donutily slíbit mi prakticky cokoliv. Colton dlouze a chraplavě zasténá: „Bez diskuzí.“ Na jeho poznámku nereaguji, protože jsem plně zaměstnána sledováním jeho reakcí. „Kristepane, ženská,“ zachrčí, stiskne mi boky a přisune si mě blíž. „Takže tvrdě na věc?“

Beru ho za slovo a posunu dlaň k žaludu. Skloním se k němu, zabořím prsty do jeho vlasů a přitisknu svou tvář k jeho. Pomaloučku se spouštím níž, i když se snaží rukama můj pohyb urychlit, a zašeptám mu do ucha jeho vlastní slova. „Vítej do první ligy, Eso.“

Kapitola 2

„Víš určitě, že to zvládneš?“

„Jasně,“ zahlaholí z kuchyně.

„Jestli chceš, můžu něco připravit sama. Když se vybičuju, dokážu udělat jídlo raz dva.“

„Zrovna si tě představuju s bičem, na šteklích a jinak bez ničeho a přesně to mi brání tu snídani dodělat.“ Jeho smích se nese na terasu, kde sedím.

„No dobrá, když chceš. Já si tu budu sedět a užívat si sluníčka, nechám tě s tvými představami a budu čekat na jídlo.“

Slyším jeho bezstarostný smích a je mi tak lehko u srdce. Zdá se, že děsivé sny jsou pryč a s nimi i to naše ranní nedorozumění, ale v hloubi srdce cítím, že stále číhají někde pod povrchem, trpělivě čekají, aby mu znovu připomněly utrpení, které zažil jako dítě. Noční můra. Hanba. Nezřízená potřeba tělesného kontaktu s ženami. Vzpomínky tak strašné, že se z nich pozvrací. Mohu jen doufat, že to nejsou stejná traumata, která znám od svých kluků se symptomy posttraumatického stresu. Jen s největším úsilím zaženu smutek a oddávám se příjemnému teplu ranního slunce. Těším se ze skutečnosti, že se nám podařilo zvrátit tu ranní katastrofu v tenhle nádherný den. Ve skrytu duše doufám, že mi Colton bude časem důvěřovat natolik, aby se otevřel a dokázal se mi svěřit. A vůbec, kdo jsem já? Proč si myslím, že jsem něco zvláštního, že právě já dokážu změnit muže, který se ode všeho citově izoluje tak dlouho?

Reproduktory na terase ožijí. Baxter na okamžik zvedne hlavu a pak ji s žuchnutím zase položí. Rozvaluji se na čalouněném lehátku a pozoruju, jak na pláži cvičí ranní ptáčata. Ale asi není tak brzo, dlouho jsme se cachtali ve vaně. Vlastně ani nechápu, co mě to napadlo. Taková já přeci nejsem. Rozhodně to ale byla zábava, udělat z Coltona poslušného beránka. A když jsme se vším skončili, když jsme si všechno řekli, když voda ve vaně začala chladnout, postaral se o to, abych měla pocit, že v mém těle nezůstala jediná kostička celá.

A pak je tu ještě druhá stránka toho našeho koupelového zážitku. Jeho přiznání, že průměrná životnost jeho vztahů se ženami je čtyři až pět měsíců. Sakra, Tawny má možná pravdu. Brzy ho začnu nudit, s mými nedostatečnými zkušenostmi v posteli. Ale teď na to nebudu myslet. Zbytečně bych se tím trápila, nebudu přemýšlet, kolik mi zbývá času. Nechci o něj přijít. Nechci přijít o to, co cítím v jeho společnosti. A ačkoliv nerada dávám najevo své city, vím, že pro mě strašně moc znamená.

Jared Leto zpívá o tom, jaké je to stát na kraji propasti. Zavřu oči a myslím na to, jak stojím na hraně, za kterou Colton nikoho nepustí, jak mi dal výslovně najevo. Ale jak se nemám vrhnout dolů, když být s ním je tak slastné. Snažím se vysvětlit si to racionálně tím, že je to prostě jen sex – neuvěřitelný, fantastický – který mě připravuje o rozum, i když se známe teprve tři týdny. A vím, že sex se nerovná láska.

To si musím stále připomínat. Znovu a znovu a znovu, jen tak předejdu pádu.

Ale to, co říká, a to, jak se chová, z toho všeho mám pocit, že jsem pro něj víc než předmět smlouvy. Všechno se mi to honí hlavou – všechny ty věci, co se za poslední tři týdny staly – a prostě nemůžu uvěřit, že je to pro něj definitivní. Kdyby to tak bylo, připadala bych si jako blázen.

Vzduch kolem mě naplní hlas Matta Nathansona a já si s ním pobrukuji Come on Get Higher, myšlenkami se toulám kdoví kde, ale jsem zvláštním způsobem spokojená.

„Voila!“

Otevřu oči a vidím, jak Colton pokládá na stolek vedle mě tác, a když se podívám, co na něm je, nahlas se zasměju. „Dokonalé, pane, a já hluboce oceňuji vaše delikátní kulinářské umění.“ Natáhnu ruku a vezmu si opečený bagel se sýrem, kousnu si a dramaticky zasténám blažeností. „Delikátní!“

Colton se teatrálně ukloní, evidentně spokojen sám se sebou, a těžce dosedne vedle mě. „Děkuji vám. Děkuji vám.“ Se smíchem popadne svoji půlku a zakousne se do ní. Opře se o loket, nad plážovými kraťasy nízko na bocích se mu na břiše nádherně rýsují břišní svaly. Už jen ten pohled vydá za celý chod.

Jíme, vtipkujeme mezi sebou a já si v duchu říkám, co bude dál. I když se mi vůbec nechce, asi bych měla jít domů a dát si trochu odstup po noci, kterou jsme strávili spolu.

***

„Říkal jsem ti, že to máš nechat,“ ozve se za mnou Colton, když umývám nádobí. „Grace se o to postará, nebo to umyju později.“

„Vždyť je to jen pár kousků.“

„Není,“ šeptá mi do ucha. Obejme mě zezadu kolem pasu, dotkne se rty mé šíje a vyšle tím elektrický impuls přímo do mého trojúhelníku.

Bože, tak na tohle bych si brzy zvykla. Jsem docela ráda, že nevidí, jak se tvářím, tu absolutní blaženost. Uspokojení. Vytržení.

„Děkuju, Rylee.“ Jeho hlas je tak tichý, že ho přes hluk tekoucí vody skoro neslyším.

„Je to jen jedna miska a nůž, Coltone. Fakt.“

„Ne, Rylee. Děkuju. Tobě.“ Jeho slova jsou plná citu – muž zabředávající do nepoznaných emocí.

Položím talíř a vypnu vodu, abych ho slyšela. Chci mu dát čas, aby se pokusil vyjádřit, co cítí. Možná nejsem moc zkušená, pokud jde o muže, ale vím toho dost, abych věděla, že je dobře být zticha a poslouchat v těch vzácných okamžicích, kdy chtějí mluvit o svých pocitech a emocích.

„Za co?“ řeknu jakoby nic.

„Za dnešní ráno. Za to, že jsi mě nechala, abych se z toho srabu dostal po svém. Za to, že jsi dovolila, abych tě využil, protože jinak se to nazvat nedá.“ Odhrne mi culík a něžně mě políbí na krk. „Za to, že jsi dovolila, aby bylo po mém, a nestěžovala sis, že se na tebe nedostalo.“

Musím se kousnout do rtu, když slyším ta slova, pohnutky, které se za nimi skrývají, protože mám strach, abych neřekla něco, čeho bych pak litovala. Vyčkávám a rozmýšlím se, co říct, abych se nezakoktala. „Jo, ale v té vaně jsi všechno odčinil.“

„Fakt?“ Přejede rty po citlivém místečku těsně pod mým uchem, což mě přivádí k šílenství. „To rád slyším, ale i tak mám pocit, že by neškodila ještě další omluva.“

„Opravdu?“

„Hmm.“

„Ty nikdy nemáš dost, Coltone.“ Zasměju se, obrátím se v jeho náruči a on se zmocní mých rtů v polibku tak dráždivém, až mě zabrní v palcích u nohou. Hladí mě po těle a pak dlaněmi zajede na zadek a pevně mě přimáčkne k sobě.

„A teď si promluvíme o té mé představě, kterou nemůžu dostat z hlavy. Ty, v rudých lodičkách, jak máváš bičem nad hlavou.“ Potměšile se usmívá a já zrudnu až po kořínky vlasů.

„Ehm!“ Slyším, jak si někdo za mými zády odkašlal, a odskočím od Coltona, jako bych se spálila. Prudce zvednu hlavu a do tváří se mi nahrne červeň, když uslyším Coltona: „Ahoj, starochu!“ a pak popadne toho člověka do své medvědí náruče. Objímají se tak srdečně, že vidím jen kousek Coltonovy tváře, v níž se zračí nepředstíraná radost. Zaslechnu pár slov, která si muži vymění, zatímco se poplácávají po zádech, a když mi dojde, kdo to asi je, zrudnu ještě víc. Nejspíš slyšel, co mi Colton říkal. Mé tušení se naplní, když se oba přestanou objímat a návštěvník položí dlaň na Coltonovu tvář a s účastí se mu dívá do očí.

„Máš se, synu?“

Colton na chvíli strpí otcův pohled, sval na čelisti mu přeskakuje, jak se snaží ovládnout emoce. Lehce skloní hlavu a koutky úst se mu nepatrně zvednou. „Jo… mám se fajn, tati.“ Pohledem zalétne ke mně a pak zpátky na otce.

Znovu se rychle chlapsky obejmou a poplácají se po zádech. Andy Westin na mě upře průzračně šedé oči. Znovu se podívá na Coltona a v jeho očích vidím lásku a možná i překvapení hraničící s šokem.

„Tati, rád bych ti představil Rylee.“ Colton si odkašle. „Rylee Thomasovou.“

Ženu, kterou si navždy bude pamatovat v souvislosti s rudými jehlami a bičem. Rozkošné. Mohla bych teď prosím umřít?

Andy vykročí zároveň se mnou a podává mi ruku. Snažím se zachovat klid, tvářit se, že nestojím před hollywoodskou legendou, která mě právě přistihla v kompromitující situaci, a když v jeho očích vidím srdečnost smíšenou s nevěřícností, trochu se uklidním. „Moc mě těší, Rylee.“

Usměju se a potřesu mu rukou. „Mě také, pane Westine.“

Není tak vysoký, jak jsem si myslela, ale má v sobě něco, díky čemu vypadá větší než ve skutečnosti. A nejvíc mě upoutává jeho úsměv. Úsměv, který by obměkčil i zatvrzelého škarohlída.

„Ale no tak,“ zakaboní se, pustí mou ruku a odhrne si prošedivělé vlasy z čela, „pro vás jsem Andy.“ Usměju se na něj a kývnu a on přenese zrak zpátky na Coltona a tváří se pobaveně. „Nechtěl jsem vás vyrušit –“

„Ale kdepak,“ vyhrknu. Colton se ke mně obrátí a nakrčí čelo nad mým horlivým ujišťováním a já jsem vděčná, že to nehodlá uvádět na pravou míru.

„Nesmysl, Rylee. Omlouvám se.“ Andy se znovu ohlédne na Coltona a tváří se nevyzpytatelně. „Byl jsem teď dva měsíce natáčet v Indonésii. Vrátil jsem se včera večer, tak jsem si řekl, že se stavím a zeptám se, jak se máš, hochu.“ Srdečně poplácá Coltona po zádech, a když vidím, že svého syna nepochybně miluje, líbí se mi ještě víc. A ještě hezčí je Coltonova odezva. Rozzáří se a jeho tvář jeví zbožnou úctu k otci. „Fakt se omlouvám, že jsem sem tak vtrhnul. Colton nikdy…“ odkašle si, „… Colton tady bývá obvykle sám.“ Zasměje se.

„Určitě jste se dlouho neviděli, tak já vás tu nechám. Jen si vezmu kabelku a půjdu.“ Zdvořile se usměju a pak se zamračím, když si uvědomím, že tu nemám auto.

Colton se na mě čtverácky ušklíbne, když si uvědomí můj přehmat. „Tati, odvezu Rylee domů. Nechceš tu počkat? Nebo co kdybych se pak stavil doma?“

„Se mnou si nedělej starosti. Mám dost své práce. Stav se potom, až budeš mít čas, synu.“ Andy se ke mně obrátí s milým úsměvem. „Bylo mi velkým potěšením, Rylee. Doufám, že se ještě uvidíme.“

***

Cesta domů z Malibu je krásná dle očekávání, ale na obzoru se začínají objevovat mraky, a jak se blížíme k Santa Monice, pomalu se valí k pobřeží. Vykládám o všem možném, nic důležitého, ale cítím, jak se mi Colton vzdaluje. Není to v tom, co by přímo říkal, spíš v tom, co neříká. Není ke mně hrubý, jen tichý, ale je to nápadné. Chybí mi ty drobné doteky. Ten chápavý pohled, úsměvy, všechno je pryč. Všechno to škádlení a laškování, to všechno zmizelo.

Napadne mě, že teď, když se věnuje řízení, má čas přemýšlet o svém snu, a tak ho nechám jeho úvahám a pozoruji oknem pobřeží ubíhající kolem. V autě je potichu puštěné rádio, teď zrovna hrají Just Give Me a Reason od Pink. Opustíme dálnici a míříme k mému domu. Potichu si zpívám, nad textem musím přemýšlet o dnešním ránu, a když začne refrén, uvědomím si, že se na mě Colton dívá. Vím, že taky poslouchá, protože zavrtí hlavou a maličko se usměje, jako by věděl, že tahle písnička dokonale vyjadřuje moje pocity.

Delší dobu zamyšleně mlčíme a nakonec Colton promluví. „Hele, příštích čtrnáct dní mám fakt nabitý program.“ Koukne na mě a já kývnu, pak se zase dívá před sebe na semafor. „Natáčíme reklamu na Merit, pak mám interview pro Playboy, ech… talkshaw s Kimmelem a ještě spoustu blbostí,“ řekne a naskočí zelená. „A to nepočítám všechny ty šaškárny kvůli sponzoringu a vaší charitě.“

Ta poznámka mě neurazí, protože ani mě ty šaškárny nebaví. „To je dobře, ne? Publicita se vždycky hodí.“

„Jo.“ Poznám, že je podrážděný, protože si nasadí sluneční brýle. „Tawny letos odvedla skvělou práci. Pokud jde o shánění kšeftů pro tisk, v tom je fakt dobrá. Jsem rád, že se o nás svět zajímá, ale čím víc těch blbostí je, tím míň času mám na dráhu. A právě tam potřebuju být, abych se mohl soustředit na sezónu, která už se blíží, a to mě docela štve.“

„Pochopitelně,“ řeknu. Nevím dost dobře, co dodat, a pak už zajedeme do naší ulice. Musím se usmát. Byla jsem s Coltonem celých čtyřiadvacet hodin. Vpustil mě do svého osobního světa, a to už je co říct. Chemie mezi námi funguje neuvěřitelně a po společně strávené noci je to myslím ještě silnější. Vyprávěla jsem mu o Maxovi a on mě pozorně poslouchal, se zaujetím a bez soudů.

A pak to ráno. Krutá hodina zdrcujících slov a emocí.

Nejednou se zmínil o té idiotské smlouvě. O tom, jak činí ústupky, navzdory svému přání. Sešli jsme se v příslovečné slepé uličce, ačkoliv je to všechno naopak.

Možná můj úsměv zrcadlí můj optimismus, pokud jde o to, co s námi bude dál. Že Coltonova nevyřčená slova pro mě znamenají totéž, jako kdyby je vyslovil.

Vzdychnu, když Colton zajede před dům. Obejde vůz a otevře mi dveře. Usměje se, obejme mě kolem ramen a vede mě ke vchodu. Usilovně se snažím přijít na to, co jeho mlčení znamená. Nechci si něco namlouvat.

„Díky za nádhernou noc,“ obrátím se k němu před schůdky na verandu a plaše se usměju, „a…“ Nechám to slovo viset ve vzduchu, snažím se vymyslet, jak se rozloučit.

„Za to pitomý ráno?“ dokončí za mě a v jeho hlase zní hluboká lítost. Oči se mu lesknou hanbou.

„Jo, za to taky,“ šeptnu. Colton skloní hlavu a soustředěně si pohrává se svazkem klíčů. „Ale přestáli jsme to…“

Nespouští oči z klíčů, nezvedne víčka a nepodívá se mi do očí.

„Hele, mrzí mě to.“ Vzdychne a máchne rukou. „Jen jsem nevěděl, jak –“

„Coltone, to je v pohodě,“ stisknu mu svalnatou paži – tím gestem mu chci dát najevo, že už jsme si všechno řekli, pokud jde o to ráno, a už se k tomu nechci vracet.

„Ne, není to v pohodě.“ Konečně zvedne hlavu. Vidím, jak se v něm perou city, cítím tu nerozhodnost. „Nezasloužíš si, abych se k tobě takhle choval… takhle hnusně,“ zamumlá tiše, skoro jako by chtěl přesvědčit sám sebe. A já si uvědomím, že jeho vnitřní boj jen z malé části souvisí s tím, co se stalo ráno.

Oči se mu lesknou, když zvedne ruku, aby mi zastrčil za ucho uvolněný pramen vlasů. Pátrám v jeho tváři a snažím se pochopit nevyslovená slova. „Coltone, co jsi –“

„Víš přece, co jsem ráno udělal. Pamatuješ, co jsem ti řekl? Jak jsem ti ublížil a vyhodil tě? Tak to jsem já. Takhle to dělám. Já nevím jak – sakra!“ zavrčí a pak se obrátí a dívá se na ulici, kde se po chodníku šine nějaký puberťák na kole. Soustředěně poslouchám, jak kola pravidelně klapou na spárách dlažby, a zpracovávám, co mi Colton právě říká. Obrátí se ke mně, a když pohlédnu do té tváře s krásnými rysy, musím na chvilku zavřít oči a zhluboka se nadechnout, abych se připravila na to, co teď přijde. Protože v jeho tváři vidím rezignaci.

„Záleží mi na tobě, Ry.“ Zavrtí hlavou, na tváři mu přeskočí sval. Hledá ta správná slova. „Jenom nevím, jak…“ Těžce nachází správné výrazy, aby co nejlépe vyjádřil, co chce říct. „Jsi poslední, kdo by si zasloužil někoho, kdo to s tebou takhle zkouší.“

„Kdo se mnou co zkouší, Coltone?“ Přiblížím se k němu a on udělá krok zpátky, jako by nechtěl narušit prostor mezi námi. Jsem zmatená, nechápu, co mi chce říct, dole v břiše cítím nejistotu, která se plazí k srdci, aby ho sevřela. Otevřu ústa a zhluboka se nadechnu. Jeho rozpaky jsou zjevné a já nechci nic než vztáhnout ruce a vzít ho do náruče. Poskytnout mu fyzickou útěchu, kterou určitě potřebuje víc než cokoliv jiného. Znovu sklopí zrak k zemi a nervózně vydechne.

„Jsi poslední, která si zaslouží někoho, kdo zkouší být někým, koho potřebuješ. Dát ti, co chceš… a já myslím, že tohle nedokážu.“ Zavrtí hlavou, nespouští oči z těch pitomých klíčů. Krutá upřímnost jeho slov mě zasáhne přímo do srdce a hrdlo se mi sevře úzkostí. „Dík za to, že jsi taková… že ses ráno vrátila.“

„Přesně tak!“ řeknu mu. Napodobím jeho gesto, vezmu ho za bradu a zvednu mu hlavu, takže se mi musí dívat přímo do očí. Musí vidět, že se nebojím toho, jaký je. Že můžu být dost silná za oba, zatímco on se bude hrabat v tom svinstvu, co ho straší v hlavě. „Vrátila jsem se. Kvůli tobě. Kvůli sobě. Kvůli tomu, čím jsme, když jsme spolu. Kvůli možnosti, čím můžeme být, kdybys mě jen pustil k sobě…“

Pohladím ho po tváři a on při tom doteku zavře oči. „Je to moc rychlé, přišlo to tak najednou, Rylee.“ S povzdechem otevře oči a naše pohledy se zase setkají. V očích má strach, až mě bolí u srdce. „Protože jsem tak dlouho… tvoje bezelstnost je tak nakažlivá, že to…“ zápasí se slovy a vezme mě za ruku, kterou mám položenou na jeho tváři. „Nemůžu ti dát, co potřebuješ, protože bych nevěděl, jak žít – jak cítit – jak dýchat – kdyby mě to nezlomilo. A být s tebou? Ty si zasloužíš někoho, kdo je úplný. Já prostě nedokážu…“

Do mysli mi zalétnou slova písně z auta a vypadne to ze mě dřív, než si to stačím rozmyslet. „Ne, Coltone. Ne.“ Přinutím ho, aby se mi díval do očí. „Tebe nemůže nic zlomit, Coltone. Jenom pokřivit.“

Navzdory vší vážnosti, se kterou to říkám, Colton zvrátí hlavu a zoufale se zasměje mému uhozenému pokusu vyjádřit city prostřednictvím písničky. „Fakt, Ry? Řekni to písní?“ Zavrtí hlavou. Jen pokrčím rameny. Udělala bych cokoliv, jen abych ho vytrhla z toho zavedeného koloběhu, ke kterému se pořád vrací. Sleduji, jak jeho úsměv mizí a jak se do jeho očí vrací zájem. „Jen potřebuju chvíli, abych to všechno strávil. Je toho na mě moc…“

Vím, jak se cítí, a než abych tam stála a dívala se na jeho utrpení, rozhodnu se dát mu najevo, co k němu cítím. Přistoupím k němu a lehce ho políbím na ústa. Jednou. Dvakrát. Jazykem vklouznu mezi jeho rty. Slova nebude poslouchat, a tak mu to musím ukázat takhle. Konečky prstů lehounce objedu jeho čelist a zajedu prsty do vlasů. Pevně se k němu tisknu, tančím jazykem v tom lenivém, dekadentním polibku.

Cítím, jak se jeho tělo uvolňuje, jak se podvoluje vzájemným citům. Touze. Potřebě. Pravdě. Vezme mi hlavu do dlaní a něžně mě hladí palci po tvářích. Naposledy mě dlouze políbí a opře si čelo o mé. Chvíli tak zůstaneme, oči zavřené, na tvářích cítíme dech toho druhého. Cítím se vyrovnaně. Spokojeně. Jsme napojeni jeden na druhého.

„Pauza na trati,“ zašeptá na mých rtech.

Ta slova se zjeví zčista jasna, až sebou trhnu. To se mi zdá? Chci se od něj odtáhnout, abych se mu mohla podívat do tváře, ale pevně mě drží a tiskne se ke mně čelem. Nevím, jak zareagovat. Mé srdce nedokáže následovat cestu, kterou si zvolil, zatímco moje hlava už je pět kroků před ním.

„Pauza na trati?“ opakuji pomalu a myšlenky mi letí stokilometrovou rychlostí.

Uvolní stisk, já se zakloním a chci se mu podívat do očí, ale vyhne se mému pohledu. „Znamená to, že si dáme pauzu, anebo k tobě pošlu Sammyho s klíčem od domu na Palisádách a tam se budem scházet,“ pomalu zvedne oči, „uděláme si v tom jasno.“

Slyším ho vyslovovat ta slova, ale myslím, že je ve skutečnosti neslyším. Nechápu je. Doopravdy řekl, že po té poslední noci – po tom ránu – pro něj nejsem nic než předmět smlouvy?

Takže takhle to teď bude? Ustoupím o krok, potřebuji odstup, chvíli tam stojíme a zíráme na sebe. Dívám se na muže, který byl ještě před chvilkou na zhroucení, a teď se snaží znovu utéct do svého izolovaného světa. Jeho žádost bolí, ale já tomu odmítám věřit, odmítám uvěřit tomu, že ke mně nic necítí. Možná se lekl – když je pořád zvyklý žít sám. Možná je to jeho obrana ze strachu, že bych mu mohla ublížit. Snaží se mě vrátit tam, kam patřím. Zoufale hledám jakékoliv vysvětlení, ale je to tak těžké a mě se to hluboce dotýká.

Doufám, že si všiml mého nevěřícného pohledu. Šoku v mé tváři. Začínám zpracovávat bolest, která vyvěrá na povrch – když vtom mi to dojde.

Je to zkouška.

Říká, že potřebuje pauzu, ale možná mi tím chce říct, že mám na vybranou. Buď mu dám prostor, který potřebuje, aby si všechno srovnal v hlavě, nebo můžeme zůstat u naší smlouvy. Říká mi tím, že chce, abych zůstala součástí jeho života – alespoň prozatím – ale teď je všeho trochu moc.

Chce to zkusit. Nechce mi ublížit, navždy mě od sebe odehnat. Žádá mě, abych mu dala prostor – a použil k tomu můj výraz – a chce to říct tak, abych to pochopila.

Potlačím bolest a ponížení, jeho slova bolí jako facka. Zhluboka se nadechnu, doufám, že o pauzu na trati žádá jen kvůli píchlé gumě a že to neznamená konec závodu.

„Dobře. Takže pauza na trati,“ vyberu si a musím se přemáhat, abych ho neobjala.

Pohladí mě bříškem palce po spodním rtu, v očích tolik nevyslovených citů.

„Díky,“ zašeptá a já na okamžik vidím v jeho očích záblesk úlevy. Myslím na to, jestli se mu ulevilo, že jsem dala přednost pauze před smlouvou, nebo jestli je rád, že po něm nic nechci a on si může jít. „Hm.“ Víc ze sebe nevypravím, protože se mi svírá hrdlo a je mi do breku.

Colton se skloní a já na chvíli zavřu oči, když mě přímo nábožně políbí na nos. „Díky za minulou noc. Za dnešní ráno. Za tohle.“ Jenom kývnu, nevěřím si, že bych mohla ze sebe vydat hlásku. Stiskne mi dlaň. „Zavolám ti, jo?“

Zase jenom kývnu. On mi zavolá? Kdy? Za pár dní? Za pár týdnů? Nikdy? Skloní se ke mně a lehce mě políbí na tvář. „Tak pa.“

„Ahoj,“ řeknu, vlastně sotva slyšitelně zašeptám. Ještě jednou mi stiskne dlaň a pak se obrátí a odchází po chodníku. Dívám se, jak nastupuje do Range Roveru, vyjede z příjezdové cesty a pak zabočí za roh a zmizí mi z dohledu.

Zavrtím hlavou a těžce si vzdychnu. Taylor Swift má rozhodně pravdu. Milovat Coltona je jako řídit Maserati slepou ulicí. A po tom, co mi řekl, mám pocit, že jsem dojela na konec.

Kapitola 3

S Haddie se v poslední době míjíme jako noční lodě, ale z mých tajuplných poznámek o Coltonovi je už zvědavostí celá bez sebe. Ještě pořád jsem se nedobrala k vysvětlení, co se stalo mezi tím, kdy jsme opustili Coltonův dům a chvílí, kdy jsme dorazili k mým dveřím. Jsem stále zmatená a rozladěná, nevím, jestli to, co se mezi námi stalo, bylo skutečné, nebo jestli jsem si to jen vysnila. A také se zlobím a zároveň mě srdce bolí touhou po tom, co bych tak strašně chtěla, ale asi se mi to nikdy nesplní. Znovu a znovu si v hlavě promítám každý okamžik cesty domů a jediný závěr, ke kterému dojdu, je, že Coltona znepokojuje to, co je mezi námi. Že moje ochota vrátit se, když všichni ostatní utečou, ho prostě děsí. Posledních pár dní mám v hlavě neklid, dokonce jsem si i poplakala a Matchbox Twenty jsou na mým iPodu jako doma. Hodně mi pomáhá, že si v práci můžu brát čtyřiadvacetihodinové šichty a alespoň nějak zaměstnat svou mysl.

Dokončuji výrobu salátu, k tomu popíjím dietní kolu a pobroukávám si spolu s iPodem Stupid Boy, když uslyším prásknutí vchodových dveří. Neubráním se úsměvu, neboť si uvědomím, že se mi po Haddie za těch pár dní docela stýskalo. Měla spoustu práce s novým projektem pro jejich klienta a v podstatě přespávala v kanceláři.

„Holka, mně se po tobě tak stýskalo!“ Haddie vejde do kuchyně a nadšeně mě obejme.

„Já vím.“ Podám jí sklenici s vínem. „Večeře je skoro hotová. Jdi se převlíknout a hoď sebou, ať můžeme pokecat.“

„A ne aby sis něco schovávala pro sebe,“ varuje mě a vrhne na mě ten svůj pohled, než zmizí z kuchyně.

Večeře už je snědená a my načínáme druhou láhev. Nebo třetí, myslím. Docela jsme se odvázaly a já mám pocit, že je na čase se vším se Haddie svěřit. Když jí líčím prožité události, její nekompromisní odpovědi mě dokážou tak rozesmát, že se zajíkám smíchy.

Z repráků tiše zní Should I Stay, Haddie se uvelebí v křesle a uvolněně si natáhne nohy s dokonalou manikúrou a růžovým lakem. „A už jste spolu od té doby mluvili?“

„Ne. Párkrát mi od něj přišla esemeska, ale já mu vždycky poslala jednoslabičnou odpověď.“ Pokrčím rameny. „Asi mu došlo, že mě něco trápí, ale nezeptal se.“

Haddie si hlasitě odfrkne. „No tak, Ry, vždyť je to chlap! To znamená, že zaprvé mu nic nedojde, a za druhé, ani kdyby si myslel, že jsi naštvaná, stejně by se nezeptal.“

„To je fakt,“ zahihňám se. Oblak smutku, který nade mnou pár dní poletuje, se tím smíchem rozplyne.

„Ale to není omluva za to, že je to kokot,“ řekne nahlas a pozvedne sklenici.

„Ale já nic takového neříkám,“ namítnu a v duchu se plísním za to, že bráním člověka, který je odpovědný za mé aktuální zoufalství. Haddie jen zvedne obočí a lehce se ušklíbne. „Já jsem byla první, kdo mu řekl o té pauze na trati, jestli si chce něco vyřešit. Jenom nerozumím tomu, že mě jednu chvíli líbá a hned vzápětí si chce dát pauzu.“

„Moment, to si musím rozmyslet,“ udělá legrační grimasu, jako že se soustředí. „Z toho vína už se mi to v hlavě trochu plete.“

Tváří se tak soustředěně, až se rozchechtám. „Jasně, jasně, už to mám,“ zvolá vítězoslavně. „Já myslím, že… hmm… myslím, že jsi mu vyšukala mozek z hlavy, Rylee!“

Zvrátím hlavu a hystericky se směju. Opilá Haddie je pěkná sprosťačka. „To je fakt trefa, Had!“

„Počkat, počkat, počkat!“ Rozhodí ruce a naštěstí nevyleje víno. „No, říkala jsi přece, že jste se o ničem nebavili, že tě ošukal na milion pět způsobů –“

Mám co dělat, abych nevyprskla víno.

„Ježiš, Haddie!“

„Je to pravda!“ Křičí na mě jak na trotla a upřeně se na mě zadívá, dokud nekývnu. „Takže zpátky k tomu, co jsem říkala… parádně jste si spolu užívali, bylo vám spolu dobře a skoro to začalo být vážné. On zjistil, že je mu fajn v tvé společnosti a vůbec mu nevadilo, že jsi u něj zůstala. A do toho přijde jeho táta. A v tu chvíli, kdy tě tam viděl někdo další… si uvědomil, že je to skutečně nějak vážné. A najednou mu z toho všeho jeblo. Pan Jde-mi-jen-o-náhodný-sex. Chápeš, Rylee?“

Dívám se na ni přes okraj sklenice a srovnám si kolena, která jsem si přitáhla k hrudi. Její slova zní docela logicky, ale nijak to nezmírní bolest, kterou cítím. Bolest, kterou může vyléčit jenom on.

„Bože,“ zakvílím a položím si hlavu na opěrku gauče. „Ještě nikdy jsem nebyla takhle v prdeli jako kvůli tomuhle chlapovi. Asi jsem se zbláznila, sedím tu a kňučím jako nějaká pipina. A to jsem si přísahala, že taková nikdy nebudu.“ Vzdychnu. „Zastřelte mě!“

Haddie se mi chechtá. „Tobě asi skutečně hráblo. Vy dva jste fakt na zabití.“

Dál civím do stropu, neurčitě zachrčím, a přitakám tak Haddiinu nevyžádanému soudu. Pak se na ni podívám. „Asi máš pravdu. Fakt mi hrabe,“ souhlasím zadumaně a dopiju zbytek vína ze sklenice. „Ale upřímně přiznávám, on mi hned od začátku říkal, že víc mi nemůže dát.“

„Ser na upřímnost!“ vykřikne a empaticky vztyčí prostředníček.

Zasměju se. „Já vím, ale to je moje vina, že jsem se zamil –“

„Já to věděla!“ Vyskočí a namíří na mě ukazováček. Zavřu oči a zavrtím hlavou. Proklínám se za to, že mi to uteklo. „Sakra, po tom odhalení potřebuju ještě víno!“ Projde kolem mě, pak se vrátí a podívá se mi do očí. „Poslechni, Ry, brečíš kvůli tomu? Kvůli němu?“

Oho! Teď má ve tváři ten svůj kukuč „Tak a teď půjdu k věci“. Jen na ni zírám a mé mlčení je dostatečnou odpovědí. „Poslechni. Já vím, že vypadá jak Adonis a možná šuká jako hřebec, ale jestli ti na něm záleží, tak je na čase, abys mu taky přistřihla křidýlka.“

Odfrknu si. „To se ti řekne. Ty se vyznáš, ale já? Jak mám, sakra, vědět, co mám udělat?“

„Musíš to obrátit proti němu. Ukázala jsi mu, jaké to s tebou může být… teď mu musíš ukázat, jaké to je bez tebe. Dát mu najevo, že se bez něj klidně obejdeš – i kdybys měla zdechnout.“

Sedne si na opěrátko křesla a upře na mě pohled. „Hele, Ry, každý chlap chce být jako on a každá holka chce, aby ji přefikl. Je zvyklý na to, že ho chtějí. Zvyklý na to, že ho ženský nahánějí. Teď se musíš chovat, tak jak ses chovala od začátku – ještě předtím, než se ti to stalo a do toho hajzla ses zamilovala.“ Jen na ni zírám a vrtím hlavou nad její upřímností. Nakloní hlavu a soustředěně špulí rty. „Vím, co se kvůli němu nabrečíš, ale stojí to za to, Rylee? Myslím, fakt to stojí za to?“

Civím na ni, oči se mi zalévají slzami a kývnu hlavou. „Jo, stojí, Haddie. On… on umí být úplně jiný, než jak ho ukazují média, jako nadrženého samce. Je hodný a upřímný. A to je víc než sex, víš?“ Tázavě zvedne obočí a já jen pokrčím rameny. „Ale jo, je fakt dobrý v –“

„Já to věděla!“ vykřikne a ukáže na mě prstem. „Tys to přede mnou tajila!“

„Drž klapačku!“ zaječím a obě se rozchechtáme. Vstane a trochu se zapotácí, pak popadne moji prázdnou sklenici.

„Hele, tak ven s tím. Umí líbat po australsku? A kolikrát ses udělala, když jste byli u něj doma?“

Zrudnu. „Po australsku? O čem to, sakra, mluvíš?“

Zlomyslně se zachechtá a v očích jí zaplanou rošťácké ohníčky. „Jak líbá tam dole?“ významně sklopí oči k mému rozkroku a cynicky mi pohlédne do očí. Koukám na ni s otevřenou pusou a pak se musím smát. „Vyprávěj, přeháněj. Prosím, prosím!“

Pevně stisknu víčka, je mi tak trapně, že se na ni ani nemůžu podívat. „No, řekla bych, že hovoří jako rodilý Australan.“

„Já to věděla!“ zařičí a vítězoslavně se roztančí po pokoji. „A dál…?“ pobídne mě.

„Co dál?“ dělám hloupou.

„Jak je výkonný a tak. Musím vědět, jestli si zaslouží nálepku Adonis i v jiném oddělení, než je vzhled. Kolikrát?“

Našpulím rty a v duchu počítám kolikrát a na kolika místech jsme se s Coltonem milovali. „Hmm… ani nevím, osmkrát, možná? Nebo devětkrát? Já to nepočítala.“

Haddie přestane vrtět zadkem a ustrne uprostřed tance. Vyjeveně otevře pusu a pak ji roztáhne v hříšném úsměvu. „Ty brďo, a to jsi druhý den mohla chodit?“ Odpotácí se do kuchyně pro další láhev vína. „To je výkon, to bych se asi taky s lecčím smířila. Takže s tím hřebcem jsem měla pravdu, co?“ slyším ji z kuchyně. Zkouší zařehtat jako kůň a to mě rozesměje ještě víc.

Zazvoní mi telefon a já se po něm poprvé za několik dní nevrhnu. Mám už dost vypito a přestaly mě bavit falešné poplachy, když vím, že to není Colton. A i kdyby, ať taky ví, jaké to je, jak říkala Haddie.

To se snadno řekne. Mé odhodlání vydrží dvě zazvonění, pak se zvednu a dopotácím se v tom podroušeném stavu k telefonu. Nebudu to brát, ujišťuji se v duchu. V žádném případě. Haddie by mě zabila. Ale… snad se můžu podívat, kdo volá, ne?

„A kdopak nám to volá? Je to on, tvého srdce šampion?“ slyším Haddie, která mě předběhne, sebere mi mobil a přečte si, co je na displeji. Nechápavě sleduji, jak zesílí muziku a přiloží si telefon k uchu.

No nazdar, to dopadne. Opilá Haddie mě chce spasit, to nemůže skončit dobře. „Dej mi ten mobil, Had,“ řeknu, ale vím, že to nemá cenu. Do prdele! „Dovolali jste se Rylee, co pro vás můžu udělat?“ Řve do telefonu, jako by byla někde na diskotéce, s každým slovem zvedá hlas. Zakření se na mě a významně zvedne obočí, on asi něco říká. „Kdo? Kdo? Jo, čáu, Colby! Jé promiň, já myslela, že to je Colby. Kdo? Jó, nazdár, Coltone, tady je Haddie. Ta co bydlí s Rylee. Hm. Hm. No, hele, ona má trochu popito a teď zrovna nemá čas, tak s tebou nemůže mluvit, ale já si ráda pokecám.“ Hlasitě se zasměje něčemu, co Colton říká. „Hele, takhle. Já tě teda moc neznám, ale co jsem slyšela, tak jsi prý fajn chlap. Občas se člověk dočte v novinách o těch tvých lumpárnách, ale tak jo, žádný zprávy špatný zprávy, že jo? Ale to odbočuju…“ Směje se a vyloudí ze sebe nedefinovatelný zvuk, když Colton něco říká. „Napřed víno, teď už jsme přešly na tvrdý,“ odpoví mu. „Tequilu. A beztak jsem ti zrovna chtěla říct, že by sis měl na Rylee dávat pozor.“

Mám dojem, že špatně slyším. Kéž bych tak mohla vidět Coltonův výraz. Nebo radši ne.

„Jo, mluvím k tobě, Coltone. Řekla jsem, že by ses měl mít na pozoru.“ Zdůrazní každé slovo. „Rylee si vždycky dělá, co chce, milej zlatej. Dej si bacha, ať ti neproklouzne mezi prsty, taky ti ji může někdo vyfouknout přímo před nosem. A když vidím ty žraloky, co kolem ní dneska večer krouží, měl by ses kopnout do zadku a vystartovat nejvyšší rychlostí.“

Jsem tak ráda, že jsme toho vypily tolik, protože kdyby to tak nebylo, v tu chvíli bych umřela trapností. Nicméně alkohol mi nebrání být na Haddie hrdá. Ta ženská se ničeho nebojí. Ale i tak se na ni zamračím a natahuju ruku, aby mi dala ten telefon. Obrátí se ke mně zády a pokračuje v cukrování s Coltonem.

„Ti říkám, nemá čas, zrovna přemýšlí, od koho si nechá koupit dalšího panáka. Ale řeknu jí, že jsi volal. Hm, jo. Já vím, ale myslela jsem si, že bys to mohl vědět. Dělá si, co chce.“ Pečlivě vysloví každou slabiku a zasměje se. „Jo, a víš co, Coltone? Jestli jí nějak ublížíš, tak si dej bacha. Protože pak budeš mít co dělat se mnou a já umím být pěkná mrcha!“ Ďábelsky se zachechtá. „Tak dobrou, Coltone. Doufám, že se uvidíme, až si to srovnáš v hlavě. Pá!“ Haddie se po mně ohlédne a s poťouchlým úsměvem ztlumí hudbu.

„Haddie, já tě zabiju!“

„To si rozmysli.“ Zahihňá se a pak to zacinká, když naleje víno do sklenic a zavadí hrdlem láhve o okraj sklenice. „Počkej a uvidíš. Budeš mi líbat nohy, až to vyjde.“

***

Dopijeme dnešní kvocient vína a sedíme na gauči v příjemném rozpoložení, trochu opilé, a povídáme si, co dalšího se přihodilo během týdne. V televizi běží potichu zprávy v jedenáct, po nich upoutávka na talkshow Jimmyho Kimmela. Poslouchám, co Haddie říká, když vtom najednou obě zaslechneme Coltonovo jméno. Má být hostem v Kimmelově pořadu. Prudce zvedneme hlavy a překvapeně na sebe zíráme. Po všech těch událostech za posledních pár dnů jsem úplně zapomněla, že se mi o tom zmínil.

„No, tak to bude zajímavý.“ Zvedne obočí a zaměří pozornost na televizi.

Sledujeme úvodní monolog, a ačkoliv je Jimmy legrační a vtipný, nesměju se. Možná jsem z té přemíry vína vystřízlivěla, možná se bojím, co přijde, ale Jimmy mě prostě dneska nebaví. Určitě se nezapomene zmínit o zástupech žen po Coltonově boku a to zrovna nemám chuť poslouchat.

„Takže náš další host je, jak ho jenom popsat? Mistr mnoha umění? Muž za volantem? Řekněme, že je to jeden z největších talentů soutěže Indy – člověk, který se zapsal do paměti jako ten, kdo vrátil tenhle podnik na výsluní – a jeden z nejvíce sexy svobodných mládenců Hollywoodu. Prosím, přivítejte jedinečného Coltona Donavana.“ Publikum ve studiu začne šílet, ženy ječí a volají miluju tě. Prudce vydechnu, když na jeviště vejde Colton v černých džínách a tmavozelené košili. Obrazovka na mě působí jako magnet, přímo ho hltám očima. Důkladně si ho prohlížím. Stýská se mi. Kamera ho zabírá z dálky, ale já okamžitě vím, co ta košile udělá s jeho očima; smaragdové kroužky kolem zorniček potemní a směrem do středu získají takřka průzračně zelenou barvu. Colton v chůzi zamává publiku a obdaří je tím svým zářivým úsměvem.

Haddie tence zakňučí. „Kruciš. To je fakt umělecké dílo, ta jeho tvář. A jestli ti můžu doporučit, takový obrázek si zaslouží i pěkný rám, nejlepší budou tvoje stehna.“

Zakuckám se pitím a vybuchnu smíchy. „Já se picnu, kam chodíš na tyhle nápady?“

„Mám své zkušenosti.“ Pokrčí rameny a spiklenecky se zašklebí.

Jen se na ni usměju a zavrtím hlavou. Znovu se obrátím k televizi. Když Colton obchází stůl, slétne na zem list papíru, který má Jimmy před sebou, a Colton se pro něj sehne. Publikum, v němž převažují ženy, začne při pohledu na Coltonův zadek v těsných džínách přímo řičet nadšením. Haddie se nahlas zasměje. Colton se obrátí k publiku a jen zavrtí hlavou.

„Panečku, tomu říkám entréé!“ zvolá Jimmy.

„To sis naplánoval?“ ptá se Colton a uklání se obecenstvu.

„Kdepak. Ten papír nejspíš sletěl díky vzdechům tvých fanynek v publiku.“

Obecenstvo vybuchne smíchy a nějaká žena zavolá: „Chceš si mě vzít, Coltone?“ Mám sto chutí zařvat, ať drží klapačku.

„Děkuju za nabídku.“ Colton se zachechtá. „Ale ještě se nehodlám ženit.“

„Tak to je pro naše divačky velká rána,“ zasměje se Jimmy. „Takže, jak to jde? Rád tě zase vidím. Jak je to dlouho? Rok?“

„Asi tak,“ odpoví Colton, uvelebí se v křesle a opře si kotník o koleno. Kamera přiblíží jeho tvář a já dlouze vydechnu. Asi si nikdy nezvyknu na to, jak je nádherný.

„A když jsi s ním, to na něj celý den takhle zíráš?“ zeptá se Haddie. Usměju se a neřeknu nic. Nemám čas, musím se koukat. „Páni, je fakt nádhernej,“ zaskučí obdivně.

„A jak se mají vaši?“

„Skvěle. Táta se před pár dny vrátil z natáčení v Indonésii, takže jsme teď byli spolu, a to je vždycky bezva.“

„Jo, je to charakter.“ Colton se té poznámce zasměje a Jimmy pokračuje. „Pro ty z vás, kteří to snad nevíte, Coltonův táta je hollywoodská legenda Andy Westin.“

„Hlavně mu neříkejte legenda, jinak si o sobě bude moc myslet,“ poznamená Colton a Jimmy ukáže fotku jeho táty, jak stojí vedle syna a drží se kolem krku. „Tady ho máme,“ usměje se upřímně.

„Takže, co je nového v poslední době?“

„Teď se zrovna připravuji na sezónu. První závod je na konci března v St. Petersburgu, takže teď máme plné ruce práce.“

„A co vůz, jak ti to jezdí?“

„Vypadá to dobře. Kluci na tom makají a dolaďujou to.“

„To je skvělé. A teď mi řekni, jak to vypadá letošní rok se sponzoringem.“

Colton ze sebe vysype jména několika svých inzerentů. „A letos jsme začali dělat s Merit Rumem.“

„Mimořádně dobré pití,“ podotkne Jimmy.

„Jo, nemůžu si stěžovat. Platí mi, že piju dobrý alkohol,“ usměje se Colton a tře si oholenou bradu palcem a ukazovákem.

„Tak se pojďme podívat na novou reklamu.“

Prudce otočím hlavu a kouknu se na Haddie. „Ty už jsi to viděla?“

„Ne.“ Tváří se stejně překvapeně jako já. „Měla jsem práci s tím novým klientem a nějak jsem nestihla sledovat naše další akce.“

„Točili jsme to teď nedávno,“ řekne Colton.

Na obrazovce se objeví Colton ve svém závodním autě na dráze Indy, s logem Merit Rumu na předku vozu. Do toho zazní jeho ochraptělý sexy hlas. „Když závodím, jedu si pro vítězství.“ Pak se scéna změní a Colton hraje fotbal na pláži s partou dalších kluků. Záběr na fandící dívky v bikinách držící v ruce sklenice s pitím. Colton na sobě nemá košili, jen koupací šortky posazené nízko na bocích. Vypracované tělo se mu leskne potem, na kterém sem tam ulpěl písek. Colton má na tváři ten svůj přidrzlý úsměv, vzpíná se, vrhá se za míčem a chytá ho ve spršce písku. Znovu slyšíme jeho hlas: „Když hraju, vždycky nadoraz.“ Pak se znovu změní scéna, tentokrát jsme v nočním klubu. Světla blikají a lidé tančí. Colton sedí v boxu obklopen nádhernými dívkami, v ruce drží skleničku a s výrazem uspokojení se napije. Střih na tělo při tanci s dvojicí žen, kamera zabírá jen ruce na bocích, prsty zabořené do vlasů a ústa nastavená k polibku. Pak znovu záběr na Coltona objímajícího kolem pasu jakousi krasavici, pohled na jejich záda, když odcházejí z klubu. On se obrátí a vrhne přes rameno významný úsměv „však víte, co bude dál“. Kamera zabírá prázdnou láhev od Merit Rumu na stole v klubu. „A když se bavím?“ říká Coltonův hlas. „Piju jen to nejlepší. Merit Rum. Nic lepšího není.“

„Ty jo,“ vydechne Haddie. „Ta reklama je fakt skvělá.“

Vím, že se na to dívá výhradně z pohledu reklamního agenta, ale má pravdu. Je to skvělá reklama. Sex-appeal, product placement, prostředí, které divák pokládá za důvěrně známé. Chce být jako on.

A jeho rty na jiné ženě. Při tom pomyšlení se ošiju.

„Skvělý spot,“ řekne Jimmy, když potlesk obecenstva utichne. „Určitě sis natáčení užil.“ Colton se jen ušklíbne a jeho smích mluví za vše. „Člověče, tebe kamera miluje. Jak to, že tě táta ještě nezaměstnal? Dámy by jistě přivítaly s nadšením, kdyby tě mohly vidět na velkém plátně.“

Obecenstvo souhlasně pokřikuje. Colton jen zvedne koutek úst a zavrtí hlavou. „Nikdy neříkejte nikdy.“ Zasměje se a mně se sevře žaludek při pomyšlení na miliony žen sledujících Coltona při milostné scéně. Už jen kvůli tomu by byla kina vyprodaná.

„Tak povídej, Coltone, co dalšího ještě děláš?“

„No, teď zrovna rozjíždíme další aktivitu, ale zatím bych o tom neměl oficiálně mluvit, je to teprve v rozběhu.“ Publikum jen vydechne áách a Colton zdvihne prst. „Ale odkdy musím vždycky dělat to, co mám?“ Potutelně se usměje a diváci se smějou. Zadržím dech, šokovaná a potěšená tím, že Colton chce veřejně promluvit o naší společnosti. „Můžu říct jen to, že naše společnost spolupracuje s korporací, která se stará o druhé,“ řekne a naznačí uvozovky u slov názvu mé společnosti, „a společně sháníme peníze pro sirotky, abychom jim ulehčili životní situaci… aby mohli žít ve stabilním rodinném prostředí a mít pevné zázemí.“

„Což je problematika blízká tvému srdci.“

„Přesně tak.“ Colton kývne a už nic nedodá.

„Tak to je fantastické. Už se nemůžu dočkat, až to bude oficiálně oznámeno a my se dozvíme víc. Ale je mi jasné, že mi to nemůžeš říct.“ Jimmy zakoulí očima do obecenstva. „A jakým způsobem budete shánět peníze?“

Colton se pustí do vysvětlování, odpovídá na Jimmyho otázky a já to fascinovaně sleduji a snažím se poznat v Coltonovi v televizním studiu Coltona, jakého znám já. Vidím, jak se ovládá. Hraje svou roli před obecenstvem a umí to opravdu dobře.

„Nu, čas se nám nachýlil,“ řekne Jimmy a obecenstvo nespokojeně zamručí, „ale diváci by mě asi vyhnali ze studia, kdybych se nezeptal na to, na co jsou nejvíc zvědaví.“

Colton se rozhlédne po obecenstvu a na tváři se mu objeví chlapecký úsměv, který tak miluju. „A co to je?“ zeptá se.

„Takže, vždycky když tě vidím v tisku nebo v televizi, máš po ruce nějakou vnadnou krásku.“ Jimmy zvedne několik stránek z časopisů, kde je Colton s rozličnými partnerkami. „Jak to s tebou vypadá teď? Chodíš s někým? Objevila se v tvém životě nějaká mimořádná žena? Nebo snad několik mimořádných žen?“

Colton potřepe hlavou a směje se nahlas a já čekám se zatajeným dechem, co odpoví.

„Jimmy, vždyť víš, jak to je –“

„Ne, abych pravdu řekl, nevím.“ Diváci se rozesmějí. „A prosím, neříkej, že chodíš s Mattem Damonem,“ pronese s kamennou tváří.

Tentokrát se musím smát já, když vidím, jak se Colton zatvářil zděšeně. „Ne, s Mattem rozhodně ne.“ Zasměje se Jimmyho vtipu a pak pokrčí rameny. „Znáš mě. Vždycky s někým chodím,“ řekne Colton, opře se v křesle a ledabyle pokyne obecenstvu. „Vždyť je tolik krásných žen, bylo by to plýtvání, kdybych si s nimi neužil.“ Vrhne na diváky odzbrojující úsměv. „Myslím, koukat se na všechny ty nádherné ženy v obecenstvu dnes večer.“

„Takže jinými slovy,“ řekne Jimmy, „vyhýbáš se odpovědi.“

„Nerad bych na sebe prozradil úplně všechno,“ ušklíbne se Colton a mrkne na diváky.

„Promiňte, dámy. Náš čas uběhl, takže už z něho asi nic nedostanu.“ Diváci sborově mručí nespokojeností. „Tak, moc rád jsem se s tebou zase viděl, Coltone. Už se nemůžu dočkat, až letos při závodech všem natrhneš prdel.“

„Doufám, že se přijdeš na nějaký závod podívat.“

„S tím počítej. Hodně štěstí.“

Colton vstane a podá si s Jimmym ruku, řekne mu něco mimo mikrofon, co Jimmyho rozesměje. „Dámy a pánové, Colton Donavan.“ Colton divákům zamává a program přeruší reklama.

Haddie se natáhne a vypne televizor. „No,“ řekne zamyšleně, „to byla legrace.“

Kapitola 4

„To zní skvěle, Avery. Na personálním už je všechno vyřízené, takže vás s velkou radostí vítám do týmu. Uvidíme se příští pondělí.“ Zavěsím telefon, vezmu propisku a odškrtnu si další položku na seznamu. Nový zaměstnanec, fajfka.

Ach jo, kdybych tak mohla odfajfkovat i všechny zbývající položky. Kouknu do plánovacího kalendáře, schválně přeskočím zítřejší datum, kterému se nevyhnu a které mě už dlouho straší, a troufám si odhadovat, že bych všechno mohla zvládnout, protože tenhle týden nemám na baráku žádné směny.

Kdybych ovšem měla nějakou motivaci.

Za tohle letargické ráno nemůžu vinit nikoho než sebe. No a Haddie, protože to ona mě navedla, abych načala čtvrtou (nebo to byla pátá?) láhev vína. Alespoň že bolest hlavy trochu ustoupila, takže můžu přemýšlet bez té šílené kocoviny.

Hrábnu do hromady, které jsem se zatím vyhýbala, účty a podobné blbosti, které zaberou tolik času, a nakonec to šéfové o patro výš stejně zamítnou, ale musím se tím nějak prokousat. Vzdychnu a obrním se trpělivostí. Vtom někdo zaklepe na dveře.

Zvednu hlavu a vykřiknu radostí, když se podívám před sebe a mám pocit, jako bych se dívala do zrcadla. Oběhnu psací stůl a plnou rychlostí se vrhnu do náruče svého bratra. Tanner mě obejme, zatočí se se mnou dokola a tiskne mě tak, že sotva dýchám. V tu chvíli ze mě všechno spadne: strach, jestli se mu něco nestalo, muka, že se vůbec neozývá, osamělost z toho, že ho nemám nablízku. Po tváři se mi kutálí slzy štěstí.

Postaví mě zase na zem a pustí mě, ale já mu zůstanu viset kolem krku a zabořím tvář do jeho hrudi, protože potřebuju být s ním. Nemůžu zastavit pláč a on mě jen drží a líbá mě na temeno. „Kdybych tušil, jakého se mi dostane uvítání, jezdil bych domů častěji,“ řekne, vezme mě za ramena a prohlíží si mě. „Copak je, Bubs?“

Usměju se, když slyším jméno, kterým mi říká odmalička. Myslím, že jsem v šoku.

„Musím si tě prohlídnout,“ vypravím ze sebe, ustoupím o krok a pohladím ho po pažích. Zdá se mi starší a unavenější. V koutcích očí má vějířky vrásek a vrásky kolem úst jsou o něco výraznější za toho půl roku, kdy jsem ho viděla naposledy. Měděné vlasy má o něco delší než obvykle, vlní se mu přes límec. Ale stojí tu přede mnou živý a zdravý. Ty vrásky ho dělají přitažlivějším, dodávají jeho energickému vzhledu něco drsného. „Stejně ošklivý jako dřív?“

„A ty jsi čím dál krásnější,“ odříká svou repliku, kterou jsme si řekli za ty roky snad tisíckrát. Pořád si mě prohlíží, pak zavrtí hlavou, jako by nemohl věřit tomu, že tu stojím před ním. „Ježíš, to je tak fajn, že tě vidím!“

Znovu se mu vrhnu do náruče a tentokrát ze mě vytryskne smích. „Ví naši, že jsi ve Státech?“ Vezmu ho za ruku a zatáhnu ho do kanceláře, hned tak ho nepustím.

„Přistáli jsme v San Diegu, přespal jsem u nich. Odpoledne letím do Afghánistánu, máme neplánovanou misi –“

„Co?“ Zrovna se mi vrátil a už chce zase jet pryč? „Jak to myslíš, že zase odjíždíš?“

„Nemůžeš vypadnout z práce? Zajdeme na oběd, pokecáme.“

„To víš, že můžu.“

***

Pokud jde o oběd, Tanner si přeje jediné: sednout si někde, kde může koukat na moře a cítit jeho vůni. Rozjedu se k pobřeží a cestou se rozhodnu pro tu restauraci přímo na břehu, kam mě tenkrát vzal Colton, když jsme měli první rande, nebo to, co jsem za první rande považovala. Tohle místo bude ideální.

Cestou mi Tanner vykládá, že si vzal týden volna, aby si mohl zaletět na návštěvu domů z Egypta, kde je teď trvale a dělají reportáže o nepokojích. Sotva dorazil, dozvěděl se, že mu onemocněl kolega, takže si musí dovolenou zkrátit a odletět na Střední Východ, aby ho zastoupil.

„Takže jsi letěl takovou dálku, abys nás dva dny viděl?“ Cucnu si dietní coly a podívám se na něj. Sedíme na stejné terase jako prve s Coltonem, jen o pár stolů dál. Rachel tu není, ale servírka, která je tu dneska, vyhoví naší žádosti a najde nám stůl stranou od obědvajících hostů.

Tanner se na mě jen podívá, zeširoka se usměje a já si uvědomím, jak moc mi chyběl a jaký na mě má uklidňující vliv. Popíjí pivo z láhve a dívá se do mořských vln. „Bože, to je paráda být zase doma.“ Usměje se. „I když je to jen na jeden den.“

„Já si to ani nedovedu představit,“ řeknu mu a bojím se z něho spustit jen na vteřinu oči, protože čas tak rychle utíká.

Při jídle si povídáme, co se událo v našem životě. On mi vypráví, co se děje v Egyptě a v jakých podmínkách tam žije, mluví o věcech, které se člověk normálně z médií nedozví. Tak napůl chodí s jednou novinářkou, ale není to nic vážného, dozvím se, ale když o ní mluví, tak nějak zjihne.

Strašně ráda ho poslouchám. Fascinuje mě ten zápal, s jakým se věnuje své práci, a i když mě trápí, že je tak daleko, nedokážu si představit, že by dělal něco jiného. Vyprávím mu o své práci, o Haddie a o všem možném. Jen o Coltonovi ne. Tanner má někdy o mé blaho až přehnanou starost, takže bude lepší, když mu nebudu vykládat o svých nejistotách. Myslím, že mi to jde dobře, ale pak zaznamenám jeho pozorný pohled.

„Co je?“

Přimhouří oči a nepřestává si mě prohlížet. „Kdo je to, Bubs?“

Udiveně se na něj podívám, jako bych nerozuměla, ale moc dobře vím, že jeho instinktu investigativního novináře nic neujde a nedá pokoj, dokud se mu nedostane odpovědi. Proto je tak dobrý ve svém povolání. „Kdo jako?“

„Kdo je ten chlap, co ti popletl hlavu?“ Napije se piva, pousměje se a nespouští ze mě oči. Ten mizera. Jen tam sedím a civím na něj. Jak na to mohl přijít? „Tak ven s tím!“

„Proč si to myslíš?“

„Protože tě znám.“ Založím si ruce na prsou a on se jen směje. „Vždyť vidím, jak se tomu vyhýbáš. Jak dáváš pozor, abys náhodou něco neřekla. Točíš si prstýnkem na prstě, jako by tě měl zachránit. Kousáš se do rtu, jak na to nechceš myslet, a pořád se koukáš tamhle na ten stůl, jako bys tam někoho čekala. Nebo myslíš na něco, co jsi tam s ním dělala.“ Zvedne obočí. „A kromě toho máš něco v očích, co tam předtím nebylo…“ Stiskne mi ruku. „Je to fajn tě tak vidět.“ Usměju se na něj a jsem tak ráda, že je tady. „Takže?“

„Jo, někoho jsem potkala,“ soukám ze sebe pomalu, „ale je to trochu zamotané a já nevím, jak to s námi vlastně je.“ Znovu zatočím prstýnkem kolem prstu a vůbec si to neuvědomím, dokud neuvidím Tannerovo zdvižené obočí. Hned toho nechám a obeznámím ho stručně se situací, ale Coltonovo jméno mu neprozradím. „Je to báječný chlap, ale obávám se, že mu jde jen o nezávazný vztah.“ Pokrčím rameny a zadívám se na moře, oči mi malinko zvlhnou.

„Hergot, Rylee, chlap, který tě rozpláče, za to nestojí.“

Koušu se do rtu a zadívám se na ubrousek, který bezmyšlenkovitě cupuju na kousíčky. „Možná právě proto, že mě rozpláče, za to stojí,“ řeknu tiše. Slyším, jak vzdychne, a znovu se na něj podívám. „Je to první krok,“ zašeptám rozechvěle. Když vidím, jak se tváří soucitně, už to nevydržím a z očí mi vytrysknou slzy. „No tak, Bubs, to ne,“ řekne, obrátí mou židli a přisune si ji k sobě. Vezme mě do náruče a já se ho držím, toho jediného člověka, se kterým vždycky můžu počítat.

Zavřu oči, bradou se mu opírám o rameno. „Já vím, proč jsi tady, Tane. Díky za to, že ses přijel přesvědčit, jestli jsem v pořádku.“

Ještě jednou mě pevně obejme a pak mě vezme za ramena a pozorně se mi zadívá do očí. „Chtěl bych mít jistotu, že budeš v pohodě… děláš mi starosti. Musel jsem přijet, kdybys mě náhodou potřebovala,“ řekne něžně. „Takže jestli zavolá, já to s ní vyřídím za tebe.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rychle a vášnivě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.