Miroslav Pindiak

Krédo

Tribun EU

2015

Venované Aľke, ako odpoveď na jej večné „Prečo?“

ÚVOD

„Veď pri mnohej múdrosti je mnoho mrzutosti a kto zväčšuje poznanie, zväčšuje bolesť” (Kazateľ 1, 18)

Od úsvitu ľudských dejín sa človek neustále pýta na to isté: Je niečo „väčšie“ než my? Kto, alebo čo je to? Je jeden alebo je ich viac? Je to skryté v tajomstvách, alebo sa nepravidelne zjavuje? Ak je to zjavené, tak ako, kým, alebo čím? Je to v nás, medzi nami, alebo úplne niekde inde? Má to vlastnosti, a ak áno, tak aké? Je to večné či dočasné? Je svet večný, alebo dočasný? Je riadený, alebo je v chaose? Majú dobro a zlo svoje sídla? Aké je miesto človeka vo svete? Má jeho existencia zmysel? Je vytvorený na niečí obraz? Ako je to so spoločenským postavením, spravodlivosťou a dôstojnosťou? Čo božstvo žiada od človeka? Čo je po smrti? Ak je to život, ako ho možno získať? Kde je miesto večného života a aké je? Otázok by sa mohlo nájsť ešte oveľa viac i keď človeku by prakticky postačovala odpoveď len na tú prvú.

Doširoka rozvetvené náboženské mýty a dejiny nemožno na tak malej ploche ako je priestor jedinej knihy analyzovať inak, ako len výberovo a zjednodušene. Čitateľ drží v rukách kompilačnú prácu s encyklopedickým výkladom, zaoberajúcu sa najrozšírenejšími náboženstvami sveta, no zároveň mu umožňuje nahliadnuť aj do náboženstiev ďalekej minulosti. Je určená hľadačom právd, ktorým klasické náboženstvo a jeho dogmatika nestačí. Tak ako kresťanstvo, aj islam, či buddhizmus majú široko rozkonárené školy a sekty, ktoré v priebehu storočí vznikali a zanikali. Kniha však nebude riešiť historicitu ich vedúcich osobností. Na Mojžiša, Buddhu, Ježiša či Mohameda sa budeme dívať ako na realitu, pretože ani v jednom náboženstve nie je istota existencie vyššia ako pri inom a zároveň dokazovanie neexistencie nič nemení na učení týchto postáv a ďalekosiahlemu vplyvu na život a názory nasledovníkov. S výsledkami tejto knihy sa stotožní asi len málokto, ale to je plne prirodzené a nemám snahu presviedčať čitateľa o svojich pravdách. Vo svetských veciach však presadzujeme svoje názory, premýšľame nad všetkým, analyzujeme možnosti, rozhodujeme sa, no v duchovných veciach ideme s davom. Táto knižka však s davom nejde a poslúži každému, kto na skúmanie duchovna čas nemá.

K napísaniu knihy ma povzbudila práca Claude Lévi Straussa (1908-2009), ktorý sa celý život venoval hľadaniu univerzálnej psychológie na genetickej báze, ktorá by vysvetľovala existenciu základných vrodených kultúrnych vzorcov. Zároveň by vysvetlila prečo vzniká náboženstvo a prečo má na ľudí taký dosah. Je ťažké si dnes predstaviť svet bez náboženstva a už vôbec si nevieme bez neho predstaviť históriu. Nebol by žiaden kresťanský fundamentalizmus, islamský terorizmus, križiacke výpravy, džihád, masakre a vyháňanie Židov, potláčanie nových myšlienok, inkvizícia, náboženské vojny, židovsko-palestínske vojny, srbsko-chorvátske konflikty, ani nepokoje v severnom Írsku. Na rozdiel od Dawkinsa či Hitchensa, vieru ako takú nepovažujem za zlo, i keď vždy existuje riziko, že doň nakoniec skĺzne. Ohrozenie vyplýva z fundamentalizmu, bigotnej, fanatickej, no aj povrchnej viery. Ak v nej však človek nachádza oporu, nikomu ju nevnucuje ani nikoho neobmedzuje či neohrozuje, viera v niečo, čo sa nedá dokázať, nie je zlá. Každý v niečo verí a hoci ateisti neveria v Boha, veria v lásku, priateľstvo, v dobro ľudstva atď. I oni narábajú s abstraktnými pojmami, ktoré sa pomerne ťažko definujú a ešte ťažšie dokazujú. Každé náboženstvo, od sumerských čias, cez náboženstvo Aztékov až po Islam, má potenciál vychovávať dobrých ľudí, no darí sa to v rôznej miere. Stovky náboženstiev s tisíckami bohov však ľudstvo za posledných 5.000 rokov príliš nezlepšilo. Stále sú medzi nimi amorálne, vraždiace a kradnúce indivíduá, ktoré sa neboja večného pekla ani posmrtnej anihilácie. Niektoré náboženstvá či skôr filozofické smery s náboženským nádychom zostávali po celé tisícročia teritoriálne viazané, iné zas prekročili jazykové i etnické bariéry a rozšírili sa do sveta. Existovali a stále existujú kultúry so spoločným náboženstvom a viaceré náboženstvá v rámci jednej kultúry. Viera v tom najširšom zmysle je pre človeka prospešná a vlastne potrebná. Človek totiž nemôže stále všetko overovať a dokazovať, preto v mnohé veci jednoducho verí. Bez overovania a dokazovania verí, že deň bude mať 24 hodín, že na druhý deň vyjde Slnko, že miesto zakreslené na mape naozaj existuje i keď tam nikdy nebol, že k udalostiam popísaným v dennej tlači skutočne došlo atď. Život mu zjednodušujú mapy, technológie a počítače.

Sám som prešiel prerodom od biblického fundamentalistu po hĺbavého agnostika, ktorý má tendenciu skĺznuť ku skepticizmu. Všetko čo človek k svojmu bádaniu potrebuje je otvorená myseľ a nebáť sa dozvedieť veci, ktoré sa priečia predchádzajúcemu vedeniu. Preto aj zdroje z ktorých čerpám sú prístupné každému. S čím sa vôbec nepočíta je to, že pre určité typy ľudí je vhodnejšie iné náboženstvo ako to, ku ktorému sa hlási majorita. V spoločnosti stále chýba akýsi „mezopotámsky“ či „starorímsky“ rešpekt ku všetkým náboženstvám. Ľudia majú rôzne mentálne predispozície a preto ako hovorí Dalajláma: „aj ten najdrahší liek je na nič, ak sa nehodí na chorobu pacienta“ a aj Ježiš povedal, že lekára potrebujú chorí, nie zdraví. Lekár lieči a vie, že vždy bude mať pacientov, no tých čo vylieči už neočakáva vo svojej ordinácii. Kňaz akéhokoľvek náboženstva v nich však na „liečení“ buduje závislosť a často aktívne vyhľadáva tých, ktorých by liečil. O kresťanskej láske k blížnemu sa síce hovorí a je žiadaná, no s tou, ktorá sa prejavuje v buddhizme sa nemôže merať. Preto mojim osobným názorom je, že náboženstvo by sa malo vrátiť do stredných škôl ako samostatný predmet a zo základných škôl ho úplne vylúčiť. Nepoznám zmýšľanie mladých ľudí, ale vek výučby je vekom zvedavosti, pokiaľ je preberaná látka zaujímavo prednášaná. Multikulturálny svet nás priam núti spoznávať cudzie náboženské zmýšľanie a tak by nebolo na škodu, keby mladí ľudia boli oboznámení so všetkými náboženskými učeniami rovnocenne a nezaujato. Každé náboženstvo by malo vymedzený presný počet hodín, rovnaký, ako ostatné a žiadne by nebolo preferované či zatracované. Vysoké školy dnes produkujú mnoho pedagógov, otvárajú sa mnohé učebné programy a výuka komplexného náboženstva by nebola daná náboženskou orientáciou vyučujúceho, ale jeho profesionalitou. Ako učebný odbor by som ho spojil s históriou, lebo náboženské cítenie, ako z nasledujúceho textu knihy vyplýva, je veľmi úzko s históriou späté. A presne tak ako učiteľ dejepisu, aj učiteľ náboženstva by mal byť nestranný pretože nik netúži po náboženských sporoch. Historici a religionisti môžu stanoviť témy, veď materiálu na skúmanie je predsa mnoho. A že by to bolo neužitočné? Nuž okrem problémov s tým, že by toto niekto mohol brať ako útok na svoju vlastnú vieru, koľko ľudí pozná pozadie konfliktov na Blízkom a Strednom Východe, ale aj inde vo svete? Kto sa orientuje v otázkach práv menšín, prisťahovalectva, kto pozná rozdiely medzi umierneným, radikálom a fundamentalizmom? A čo zásahy do umenia a literatúry, kde neustále hrozí urážka náboženského cítenia, či neustále trenice o náboženské symboly na verejnosti? Všetky tieto otázky skôr viac, ako menej, súvisia s náboženstvom a nestačí len to, čo sa mládež dopočuje z médií. Tie dokážu skresliť názor natoľko, že vyvolávajú xenofóbne, rasistické i nacionalistické nálady. A to najdôležitejšie: vek stredoškolského študenta je práve vekom, kedy by sa mladý človek mal učiť tolerancii. Poznať inakosť druhého, no nepovažovať ho automaticky za hrozbu, či urobiť si z neho terč posmechu. Zmierenie sa s faktom inakosti vedie k znášanlivosti a rozumejúci postoj vybuduje rešpekt. Naučiť sa toto, je rovnako dôležité ako venovať sa etike. Je preto na mieste poučiť mládež o hlavných myšlienkach náboženstiev, upozorniť na hodnotné idey i hroziace nebezpečenstvá z ich prekrútenia, aby ich názor nebol budovaný na informáciách z okolia. Globalizácia chtiac-nechtiac tlačí náboženstvá k sebe, často však do konfrontácie a najočividnejším príkladom je teroristický akt 11. september 2001 pripísaný islamským fundamentalistom. Do tohto dátumu sa totiž len málokto zaujímal čo učí islam a prečo vlastne k tomuto aktu došlo. Zrazu svet zistil, že s menšinami sa nepotýka len na úrovni štátu, ale aj na úrovni mesta a v obrovských metropolách tento stret náboženstiev prebieha už desaťročia. Nové generácie by mali byť vedené k tomu, že náboženstvá sú rovnocenné, tak ako kultúry z ktorých vzišli, že ani jedna nie je viac ako druhá. Náboženstvo by sa malo vrátiť do súkromnej sféry človeka a malo by byť voľbou pre voľný čas ako je napríklad šport. Malo by byť rešpektované, no striktne oddelené od vládnej či štátnej moci, lebo tam prináša už aj tak rozvetvenú diskrimináciu a šikanu.

Osobne vnímam „ponuku“ náboženstiev ako „menu“ v reštaurácii. Človek si vyberá z rovnocennej ponuky, bez toho aby sa pozastavoval nad tým, prečo niektoré jedlá, ktoré mu osobne nechutia sú stále v ponuke, alebo aby sa pozastavoval nad tým, prečo niekomu práve tieto chutia. Touto reštauráciou by mala byť škola a kuchármi by boli nezávislí religionisti a historici. V knihe Dejiny Boha možno takmer krok po kroku vystopovať prijímanie jednej dogmy za druhou ako reakciu na iné, tzv. heretické názory. Ak k tomu prirátame dejinné zločiny cirkvi, neznášanlivosť s inými náboženstvami a ateizmom, skutočne je správne, že cirkevná moc v posledných dvoch storočiach ustúpila do úzadia. Niekoľko ročné poctivé skúmanie ma doviedlo k pozmeneniu presvedčenia, čo v mnohých bez hlbšieho záujmu o problematiku, vyvoláva potrebu hľadať vo mne chybu. Žiadne poznanie nie je totiž dosť veľké a žiaden argument dosť silný, keď ide o ohrozenie viery. A vieru ohrozuje len satan s ľudskou tvárou. Viera je citlivá téma a ľudia k nej pristupujú s úctou, ktorá je ďaleko vyššia, ako si veriaci ľudia prejavujú navzájom. Ak však môžete vyjadrovať svoj názor na systémy, politické strany, programy, emigráciu, ľudstvo, dejiny, technológie, prečo nie pri otázke náboženstva?

Kresťanstvo malo zlepšovať svet, malo byť jeho svetlom, no tento status sa uňho udržal len asi dve storočia. Nástupom kresťanstva ako štátneho náboženstva Rímskej ríše sa začína kolotoč útlaku, ponižovania, odmietania pokroku, vrážd a vojen. Vôbec však nemyslíme na to, že keby Habsburgovci prijali protestantizmus za svoju vieru, alebo keby páni Slovenska v rámci Uhorska boli protestantmi, boli by sme nimi aj my. Nehovoriac o tom, že keby sa niekto z nás narodil v Iraku, ako to najlepšie náboženstvo by považoval islam a kresťanstvo naopak za nehodné nasledovania. Každý sa totiž rodí do prostredia, kde rozšírené vierovyznanie je to jediné správne a aj keď náboženstvá niekedy hľadajú spoločnú reč, všetky ostatné sú aj tak skryte považované za odpadlícke či vyslovene falošné.

Náboženstvá stavajú ľudí proti sebe: stúpenci sú tí vyvolení, ostatní sú v lepšom prípade hlupáci, v tom horšom, podľudia. Veriaci stoja proti ateistom, katolíci proti protestantom, moslimovia proti hinduistom, sunniti proti šiitom, židia proti pohanom. Komparatívne štúdie vznikajú z jednoduchého dôvodu: obhájiť pravosť jedného a dokázať falošnosť druhého náboženstva. Pre mňa sú tieto štúdie cenné v tom zmysle, že v nich nachádzam to, čo náboženstvá spája, v čom sú si podobné a nachádzam v nich aj body, ktoré ich spájať nikdy nebudú. Pre mňa sú náboženstvá rovnocenné nehľadiac na to, či je to mierumilovný buddhizmus alebo krvavé rituály Mezoameriky. Odmietam posudzovať ich pravdivosť či platnosť. Sú rovnocenné v zmysle ovplyvňovania ľudského správania a zároveň vylučujem, aby si jedno robilo nárok na ovládnutie, pohltenie či potlačenie iného. Asi najvýstižnejšie to popísal rabín Schmuley Boteach: „Som absolútne proti každému náboženstvu, ktoré tvrdí, že jedna viera je nadriadená inej. Nevidím, že by to bolo niečo iné, ako duchovný rasizmus. Je to spôsob, ako tvrdiť, že my sme k Bohu bližšie ako vy a to vedie k nenávisti“. Ľahko možno v takomto chápaní nadobudnúť dojem, že kultúrna nadradenosť sa prenáša aj do náboženskej oblasti. Víťaz berie všetko a hoci sa pôvodná kultúra často zachová, sociálne, jazykové bariéry, nepochopené zvyky a motivácie povedú k predsudkom a neustálemu strachu z neznámeho. Ľudia sa rodia do určitého času a krajiny a prijímajú to, čo tam momentálne je. Nie je správne hovoriť o kresťanskom alebo moslimskom dieťati, keďže dieťa ešte príliš nechápe, čo preň náboženstvo vlastne znamená. Dieťa je preto iba dieťaťom kresťanských alebo moslimských rodičov. A tak ako nemáme malých anarchistov, demokratov, republikánov, liberálov, socialistov či konzervatívcov, nemal by existovať pojem detský či malý kresťan, moslim, žid. Väčšina detí jednoducho nie je schopná reálne uvažovať o vesmíre, morálke a živote. Nemali by byť učené, čo si majú myslieť, ale ako myslieť. Dieťaťu by mali byť náboženstvá prezentované komparatívnym, no nezaujatým spôsobom, dať mu na výber zo všetkých existujúcich náboženstiev, aby vnímalo rozdiely, hľadalo pozitíva i negatíva. Rodič by mal byť schopný prijať aj jeho prípadné rozhodnutie zostať bez vyznania. Deti však musia mať možnosť vybrať si v čase, keď sa stávajú plnoprávnymi občanmi.

Každé náboženstvo treba považovať za výstup na tú istú horu, len z inej strany. Niektoré cesty sú obtiažnejšie ako iné, no stále vedú na vrchol. Niektorí si ju užívajú, iní nadávajú a vzdajú to, niektorí na túto cestu ani nenastúpia. Rovnosť náboženstiev samozrejme ohrozuje výnimočné postavenie tých „pravých“ náboženstiev. Strach zo smrti je strachom z neznáma a ľudí aj po tisícročiach núti vyhľadávať náboženské odpovede. Množstvo ďalších túži poznať zmysel svojej existencie. Táto potreba je pre človeka rovnaká a je viac ako isté, že nevymizne. Ľudská existencia je totiž zmesou bolesti, strádania, trápenia, obáv, ubližovania, nespravodlivosti, ponižovania, egoizmu, sebectva a krivdy, ktoré prekrývajú drobné radosti, splnené túžby, úspechy, krátkodobé rozkoše a humor. Ľudia majú len veľmi málo času na uvažovanie nad takýmito vecami, preto sa viažu na cirkevné pravdy, nad ktorými netreba rozmýšľať. Sú tradičné a „vždy tu boli“. Žijú v rodinných a pracovných vzťahoch, preto veľké tajomstvá vesmíru, života a svojej existencie dávajú stranou a prenechávajú ich tým, ktorí sú „zasvätení“. Preto budú aj naďalej stavať svätyne, modliť sa, postiť sa, vyhýbať sa niektorým jedlám a prisudzovať to „Božskému modulu“ vo svojom mozgu. Bohov či duchov možno nájsť v každej civilizácii, v každom kúte sveta a v rámci histórie možno napočítať až 100.000 rôznych kultov a vierovyznaní. Vo väčšine z nich projektujú svet, sú tu kvôli morálke či schopnostiam, ktorými zasahujú do diania. Náboženstvo udáva postoj k životu, k mŕtvym, k svetu a udáva aj rôznu mieru zodpovednosti zaň. Ak však Boh „naprogramoval“ ľudí k svojej chvále, prečo nie všetkých na rovnakú „frekvenciu“? Prečo sú svetové náboženstvá, desiatky lokálnych vyznaní a tisíce siekt? Anzelm hovorí, že ak je niečo v mysli, existuje to aj v skutočnosti, nuž v súčasnej dobe by sa asi veľmi divil vedecko-fantastickým filmom a fantázii niektorých autorov a scenáristov. Ak však upustíme od súčasnej doby a prenesieme sa do stredoveku, ktorý je s náboženstvom predsa len užšie spätý, naozaj existovalo niečo ako „drak“ aj v skutočnosti? A čo bytosti z nordických povestí a gréckych bájí?

Poznanie iných náboženstiev, či už dávno zaniknutých alebo súčasných, dokáže priniesť neobyčajné múdrosti každému, kto hľadá odpovede. Mytológia, akokoľvek stará, môže byť tak úsmevná ako aj poučná. Treba k tomu však niečo, čo väčšina ľudí v súčasnej dobe postráda, a to je čas. Miliónom je to, kde sa náboženstvo vzalo, prečo je také aké je, a aké má alternatívy, srdečne jedno. Niektorí sa však nad tým predsa len zamýšľajú a tým je venovaná táto knižka.

PRVÁ ČASŤ

„Všetky náboženstvá sú správne a všetky sa v niečom mýlia“ Rámakrišna

Vstup do problematiky

Predtým ako začneme krok po kroku rozoberať piliere jednotlivých náboženstiev, je na mieste obzrieť sa aj za ich číselnými vyjadreniami. Ak odrátame 1,1 miliardy neveriacich a ďalších 400 miliónov ľudí, ktorí veria v tradičné náboženstvá (Amerika, Ázia, Afrika a Oceánia), prípadne členov siekt, ktoré sa neradia k hlavným prúdom náboženstiev napriek niektorým spoločným znakom, dnes máme niekoľko široko rozšírených náboženstiev: kresťanstvo vyznáva 2,1 miliardy ľudí (polovicu tvoria katolíci, tú druhú protestanti, pravoslávni, orientálni ortodoxní atď.), Islam 1,6 miliardy ľudí (sunnitov, šiitov a početných siekt), Hinduizmus 1 miliarda ľudí, Buddhizmus 400 miliónov, Čínske ľudové vierovyznania (Taoizmus, Konfucionizmus, Mazuizmus) 400 miliónov, Sikhizmus 25 miliónov, Judaizmus 17 miliónov, Džinizmus 10 miliónov, Báhaizmus 8 miliónov a Tenrikjó 2 milióny. Veľmi zaujímavý je počet šintoistov. Tých je vo svete asi 4 milióny (95 percent v Japonsku), no ak za šintoistov považujeme aj Japoncov vyznávajúcich buddhizmus (kde došlo so šintoizmom k fúzii), ich počet by dosiahol takmer 30 miliónov a samozrejme tento rozdiel by bolo potrebné odpočítať od počtu buddhistov. Nedbajúc na počet vyznávačov, ľudia si neprestávajú klásť otázky: Boh ktorého náboženstva je ten skutočný? Je to ten istý Boh v každom náboženstve, alebo sú to rozličné cesty k tej istej pravde? Každé náboženstvo plní svoj účel len vtedy, ak sú dodržiavané jeho príkazy a zákazy. Pri dôkladnom pozorovaní náboženstiev je takmer isté, že polyteistické náboženstvá nemôžu plniť tú istú funkciu ako monoteizmus, aj keď monoteistické náboženstvá z polyteizmu vychádzajú a prišlo im vhod, že sa na starobylé náboženstvá zabudlo. Ani tradičné náboženstvá ako judaizmus a kresťanstvo však nenapĺňajú všetkých rovnako. V dnešnom pretechnizovanom svete a vedeckom pokroku ľudia prehodnocujú svoje názory a hodnoty. Pôvodné náboženstvo im často nevyhovuje a tak vstupujú do siekt, alebo sa obracajú na pohanské viery minulosti.

Ak sa pozrieme aj na učenie, pre hinduistov je hmota len ilúziou, zatiaľ čo pre kresťanov je dobrá, keďže veria, že po smrti budú žiť večne v oslávených, no stále hmotných telách. Buddhizmus akýkoľvek posmrtný život v pravom zmysle slova vylučuje, zbožštený človek bude existovať vo svete najvyššej pravdy, bez akýchkoľvek kontaktov, pocitov a potrieb, ktoré sa viažu so životom ako takým. Judaizmus je príbuzensky najbližším náboženstvom kresťanstva. Celý Starý zákon totiž kresťanstvo prevzalo z dôvodu, že Kristus sa naň odvolával a obsahuje aj tzv. proroctvá jeho príchodu. Dobro a zlo je v polyteizme relatívne, no v abrahámovských náboženstvách absolútne. V tradičných náboženstvách zosnulý zostáva na zemi v podobe ducha, v hinduizme a buddhizme sa reinkarnuje a v abrahámovských náboženstvách dúfa v nebo, kde spočinie v Božej prítomnosti. Homosexualita bola v starovekých kultúrach (grécku nevynímajúc) pre mladých chlapcov s bojovníkmi takmer povinná. Chlapec, ktorý dovŕšil 12 rokov veku, sa chtiac-nechtiac musel venovať prostitúcii a odmietnutie milenca bolo v Sparte pokutované. Takýmto spôsobom mu boli sprostredkované cnosti veľkých bojovníkov a úplne nezávisle na tom, či chlapec o ne stojí. Kresťanstvo vzťah rovnakých pohlaví dodnes odsudzuje. O Sparte sa hovorilo, že jej vládnu ženy, pretože mohli dediť a nakladať s majetkom. Mali povolený sex s inými mužmi pokiaľ sa manželovi splodiť potomka nedarilo. Cudzoložstvo nebolo predmetom zákonu a nebolo ani priestupkom. Bojovník, ktorý nežije tak ako sedliak usporiadaným životom s rodinou, vyhľadáva spoločnosť ženy nezávisle na tom, či je slobodná, vydatá alebo vdova a ani jej vek nehrá veľmi významnú úlohu. V hinduizme je pohlavný styk oslavou spojenia tela a ducha a doporučuje sa s vydatou ženou, pretože sa oveľa ťažšie zvádza. Masajovia v Afrike si v rovnakej vekovej kategórii požičiavajú manželky. Polygamia je súčasťou ich života bez výčitiek svedomia. Cudzoložstvo, kresťanstvom a judaizmom odsudzované, ako pojem v týchto spoločnostiach neexistuje. Abrahámovské náboženstvá urobili z manželstva náboženský obrad zväzujúci pár až do smrti ak nie do večnosti. Napriek zlému výberu svojho životného partnera sa ľudia minimálne niekoľko rokov držia svojho rozhodnutia. Monogamia je v prírode pomerne zriedkavá, u cicavcov zvlášť. Väčšina zvierat žije totiž polygamne, predovšetkým samce majú viacero partneriek i keď o ne musia najprv bojovať so svojimi súpermi. Polyamoria je zas presvedčenie, že človek môže rovnako milovať niekoľko príslušníkov rovnakého pohlavia naraz. Asi tak ako má rád naraz niekoľko filmov, nahrávok, kníh či súrodencov alebo deti. Je to len malá vzorka rozdielov, čo spôsobuje, že náboženstvá nevedú k rovnakej pravde.

Vývoj náboženského myslenia je podľa Sira Edwarda Tylora (1832-1917) nasledovný: animizmus (tradičné náboženstvá vrátane manizmu, totemizmu a mágie), polyteizmus (staroveké náboženstvá a hinduizmus), dualizmus (v Perzii a obsadených územiach), monoteizmus v dnešnom judaizme a jeho derivátoch kresťanstve a islame. Ak prechádzame z animizmu, kde má všetko v prírode svojho ducha (teda zvieratá, rastliny, prírodné útvary, rieky, jazerá s ktorými je možné komunikovať), cez mnohobožstvo polyteizmu, boj dobra a zla v dualizme až po jediného Boha monoteizmu. Množstvo ľudí ateizmus považuje ako prirodzené vyústenie k odvráteniu sa aj od posledného Boha. Monoteisti totiž odmietli tisícky bohov, trvajú však na existencii Boha Abraháma (judaisti, kresťania a moslimovia). Sir James Fraser (1854-1941) trochu drsnejšie načrtol podobnú hypotézu - po zistení, že kúzla mágie sú klamné, začali ľudia uctievať ducha prírody, neskôr bohov a keď im nepomohlo ani to, obrátili sa na vedu.

Ako vlastne vzniká náboženstvo? Ak by sme z ateistického pohľadu náboženstvo označili za zbytočnosť, tak človek veľmi veľa času a energie venuje zbytočnej námahe. Živočíchy svoj čas venujú zisku potravy a reprodukcii a ak by svoj čas venovali zbytočnej činnosti, iné druhy by ich v prírode eliminovali. Človek však celé dejiny hľadá v náboženstve útechu, hľadá odpoveď na otázku prečo je na svete, dáva mu pocit sunáležitosti a inšpiráciu v umení. Je ochotný pre náboženstvo zabíjať a takisto umierať, či už ako mučeník, alebo ako pracovník na stavbách chrámov. Dnešnému človeku vŕta v hlave, prečo pôvodní obyvatelia Oceánie, Afriky a Ameriky, ktorí dokážu prežiť v polopúšti, zadovážiť si potravu, nocľah, či vyhnúť sa bodnutiam hmyzu, veria na čary a iné celkom kontraproduktívne javy. Niekto by povedal, že sú tak chytrí a hlúpi zároveň. Nuž, antropológovia, ktorí skúmajú rituály domorodcov, považujú zažitie rituálov za hlboký zážitok nech už sú akokoľvek iracionálne. Zaostalé a bizarné rituály pracujú so silami, s ktorými sa západný svet bežne nestretá. A hoci náboženský úkon automaticky nevyvolá psychologický účinok, jeho úlohou je psychologicky zmierniť obavu a úzkosť z neistoty. Tak to vidí poľský antropológ Bronislaw Malinowski (1884-1942).

Emile Durkheim (1858-1917) nehľadal pôvod náboženstva, ale jeho funkciu. Došiel k názoru, že náboženstvo predstavuje sociálne hodnoty spoločnosti. Popri kolektívnom, svetskom živote, sa tvorí aj posvätný svet etických a morálnych hodnôt. Proti funkcionalizmu stojí vetva cynikov či marxistov, ktorí náboženstvo považujú za nástroj mocných. Náboženstvo má vyvolať strach z ktorého sa následne ťaží. Ak z neho strach nejde, potom je ako ópium spoločnosti, otupuje a následne vykorisťuje. Naopak Max Weber (1864-1920) v diele Protestantská etika a duch kapitalizmu naznačil, že náboženstvo nie je odrazom spoločnosti, ale jej nadstavbou. Individualizmus, kalvinizmus, tvrdá práca, sebaovládanie a poslušnosť k autoritám, sú základom pre vznik kapitalizmu a náboženstvo sa buduje na ňom. Totemistické sústavy, symboly a ich prepojenie s inými aspektami života bolo predmetom skúmania Franza Boasa (1858-1942). Tetovanie, obriezka, čierne šaty či popolom natretý guru, všetko sú to symboly charakterizujúce kultúry. Niektoré sú dobrovoľné, iné tolerované a ďalšie nežiadúce. Ako jeden z prvých vyslovil myšlienku, že náboženstvo a politiku je ťažké, ak vôbec možné, odlúčiť. Marcel Mauss (1872-1950) vyjadril myšlienku, že človek opakuje, v spoločnosti úspešné konanie ľudí, ktorí majú jeho dôveru, alebo majú nad ním moc. Napodobňovanie má sociálny aspekt i keď potreba je biologická. Dieťa potrebuje jesť, no či bude jesť rukami, príborom alebo paličkami, určí spoločnosť. Človek vytvára habitus, súbor návykov a schopností v súlade so svojim postavením v závislosti od pohlavia, veku a triedy. Ľudská identita sa uvedomuje až v konfrontácii s inými na rodinnej, rasovej, mestskej, jazykovej či volebnej úrovni. Stratiť panenstvo v islamskom svete pred svadbou je život ohrozujúce konanie mladej ženy, na Západe je tento jav bežný a pre mnohých dokonca žiadúci. Tragédie iných ľudí porovnávame s našimi a možno sa tak cítime lepšie. To isté robia aj médiá a my tak zisťujeme, že vlastne nie sme na tom až tak zle.

Pôvod Človeka

Skôr ako sa budeme venovať evolúcii človeka je dobré položiť si otázku: „Čo vlastne odlišuje človeka od zvierat?“ Odpovedí by sme počuli mnoho: pretváranie krajiny, čerpanie zdrojov, komplexná sociálna štruktúra, komunikácia, kooperácia, empatia a mnoho ďalšieho. Skúmaním života a správania sa živočíchov by sme však našli druhy, ktoré zastrešujú minimálne jedno, alebo viaceré tieto znaky ako napríklad šimpanzy, delfíny či slony. Ak sa obrátime na abstrakciu, tak zámer, plánovanie, organizovanie sa tiež objavuje v prírode a príkladom za všetky sú kosatky. Ak je to len zvierací inštinkt stojaci proti mysleniu, tak je to opäť príklad dnešných ľudoopov, kde sa nikto neodváži tvrdiť, ž rozum nepoužívajú, keď sa dokážu naučiť posunkovú reč. Aj predchodca človeka mal inštinkty a prechod k mysleniu nebol ani zďaleka skokový. Preto nemožno povedať o predchodcoch človeka, že „toto je ešte zviera“ a „toto je už človek“. Kultúra, to sú gestá, slová, jazyk, predmety, vzorce správania, deľba práce a to je asi to, čo človeka vyviedlo z prírody. Človek pred dvoma miliónmi rokov stratil srsť a teda aj možnosť sociálne žiť, tak ako to dnes robia všetky druhy primátov a ľudoopov. Komunikácia sa preniesla na úsmev, gestá, hladkanie a v neposlednom rade na zvuky a slová. Prechodné články jazyka nie sú známe, no považuje sa za počiatok kultúry i keď je obtiažne zistiť, kedy sa vlastne vytvorila škála symbolov medzi tvorcom a príjemcom. Dieťa človeka sa rodí bezbranné a takto zostáva ešte po dlhý čas. Hlava a mozog po pôrode totiž ešte nie sú úplne vyvinuté a začína preň obdobie učenia a socializácie. Keďže dieťa zamestnáva matku a obmedzuje ju v jej činnosti, pravdepodobne toto je zárodok deľby práce medzi ľuďmi. Hovoríme „ľuďmi“, pretože pri ľudoopoch je mláďa schopné samostatne sa držať matkinho chrbta a uvoľňuje jej ruky k činnosti.

Človek prešiel dlhou históriou, aby si vybudoval náboženské cítenie. Prvé vyššie ľudoopi sa z opíc oddelili už pred 10 miliónmi rokov. V období pred 7 až 5 miliónmi rokmi je už známych niekoľko druhov ľudoopov. Gorila, šimpanz a človek mali spoločného predka. Dlhé obdobie medzi týmto oddelením a Australopitekom trvajúce dva až tri milióny rokov je neisté. Túto medzeru vypĺňajú Ardipitek (popísaný r.1995), Orrorin (popísaný r.2001) a Sahelantropus (popísaný r.2002), z ktorých každý a možno žiadny, je potenciálny kandidát na predchodcu človeka. Orrorin (žil pred 6 miliónmi rokov) bol plne dvojnohý, Ardipitek (žil pred 5,8-4,3 miliónmi rokov), vysoký asi 1,2 m s hmotnosťou 30-50 kg, stále šplhal na stromy a mozog mal veľkosti šimpanza. Prvý opočlovek, africký Australopitecus (žil pred 4,5-2 miliónmi rokov) chodil po dvoch nohách a objem jeho mozgu dosahoval 600 cm kubických, čo je o tretinu viac ako šimpanz. Na sklonku svojej existencie používal prvé kamenné nástroje. Ako je možné, že sa tak zmenil na rozdiel od svojich príbuzných? Nuž treba mať na pamäti, že predok človeka nie len že opustil koruny stromov, kde sa šimpanzy vracajú, ale opustil aj prales, ktorý gorily a orangutany neopustili. Globálnym ochladením pred 6,5 miliónmi rokov a opätovne pred 2,5 miliónmi rokov krajina strednej Afriky vyschla, lesy ustúpili savane a predchodca človeka musel zdolávať stále väčšie vzdialenosti, aby sa dostal od jedného stromového ostrova k druhému. Preto Australopitekovi trvalo približne 2 milióny rokov, kým mu podrástol mozog, pretože to bol po dvoch nohách kráčajúci vegetarián. V Afrike sa úbytkom pralesa rozšírila savana a tú zaplnili kopytníky. Šimpanzy síce sporadicky jedia mäso, no náš predchodca v potulkách za potravou ho jedol oveľa častejšie, keďže hľadanie plodov bolo náročnejšie. Pohyb po dvoch nohách bol zdá sa prirodzenou zmenou pohybu ľudoopov, ak podiel potravín zo stromov klesol pod 35 percent celkového jedálnička. Šimpanzy v korune stromov rúčkujú a telo držia vzpriamene. Vzpriamene sa pohybujú aj po zemi, no keďže ich ruky sú dlhšie ako nohy, slúžia im aj k chôdzi. Opice a paviány sa po stromoch pohybujú po štyroch a ich pohyb na zemi je preto veľmi podobný. Keď sa Australopitekovi za dva milióny rokov predĺžili nohy a skrátili ruky, mohol ich použiť na nosenie predmetov či nástrojov. Za „nástroj“ v tomto ponímaní považujeme kameň či konár, ktorým sa bránil pred dravcami. Prvé sa objavili asi pred 2,5 miliónmi rokov. Uvoľnenie rúk naštartovalo rast mozgu a Australopicus vykročil smerom k dnešnému človeku. Poznáme niekoľko druhov Australopitekov: Anamensis (pred 4,2-3,9 miliónmi rokov, popísaný r.1995) je najstarším z nich. Dosahoval výšku 150 cm a hmotnosť 60 kg. Bahrelghazali (pred 3,2-3 miliónmi rokov) a Afarensis (4,2-3 miliónmi rokov, popísaný r.1978), ktorého reprezentuje Lucy. Ani tá však vo veľkosti mozgu nepredstihla šimpanza. Aethiopicus (pred 2,7-2,4 miliónmi rokov), Robustus (pred 2,2-1,5 miliónmi rokov, popísaný r.1938), Boisei (pred 2,3-1,4 miliónmi, popísaný r.1959) a najznámejší Africanus (pred 3-2,2 miliónmi rokov, popísaný r.1925). Uspôsobenie zubov Africana naznačuje, že mal najvyššiu potravinovú variabilitu zo všetkých Australopitekov. Nasledujú ešte Africanov súčasník Garhi (pred 2,6-2,5 miliónmi rokov, popísaný r.1999) a Sediba (pred 2-1,9 miliónmi rokov, popísaný r.2008). Ako máme možnosť vidieť, niektoré časové úseky existencie Australopitekov sa prekrývajú a tak nasledujúce druhy nie sú „vyššou“ formou predchádzajúceho, ale jednoducho jeho variáciou. Až na Anamensisa, Australopitekovia nedosahovali výšku ani 140 cm a hmotnosť 50 kg. Čuch nemá príliš vyvinutý, no frontálne umiestnenie očí a farebné videnie sú výhodou. Za tri milióny rokov existencie Australopitekov došlo k výraznému skráteniu čeľuste a to natoľko rýchlo, že ešte aj dnes majú ľudia problémy s prerezaním posledných stoličiek v chrupe. Zmena dolnej čeľuste viedla k zmenám krku a hrtanu, umožnil sa výraznejší pohyb jazyka a pier. Dožívali sa niečo cez 20 rokov.

Homo Rudolfensis (pred 2,5-1,8 miliónmi rokov) a známejší Homo Habilis (pred 2,2-1,4 miliónmi rokov, popísaný r.1964) nahrádzajú tri milióny rokov trvajúcu existenciu Australopitekov. Všimnime si však, že hoci sú títo dvaja súčasníkmi, ešte stále popri nich existujú druhy iných Australopitekov (Robustus, Boisei, Sediba a čiastočne aj Africanus). V období pred 2-1,9 miliónmi rokov žilo naraz päť a možno až šesť predchodcov ľudí, z ktorých traja patrili k „nižším“ a dvaja k „vyšším“ typom. Homo Habilis, s mozgovňou o veľkosti 800-1000 cm kubických je označovaný aj ako človek zručný. Bol útlejší ako Australopitekovia, dosahoval výšku 130 cm a hmotnosť 40 kg, no na rozdiel od Australopitekov jedával mäso denne i keď surové. Približne 25-50 percent jeho stravy však stále pozostáva zo semien, koreňov a rastlín. I keď jeho mozog je väčší, skôr dochádza k jeho reorganizácii ako k zväčšovaniu. Menia sa hemisféry a neuróny a to umožňuje ako prvému hominidovi vydávať zárodky reči. V evolučnom rebríčku to bol človek - chodec. Napriek tomu že nebol dobrý bežec, vytrvalo putoval krajinou, vyhľadával supy a živil sa zdochlinami. Keďže urazil veľké vzdialenosti a strácal veľa energie neustálym chodením a behaním pod africkým Slnkom, jeho evolúcia viedla k strate ochlpenia. Riziko prehriatia mozgu teda kleslo stratou srsti a zároveň navýšením počtu potných žliaz. Vlastne, človek aj dnes má čo do počtu chlpov približne rovnako ako šimpanz, no došlo k ich zjemneniu, skráteniu a zosvetleniu. Človek sa začal potiť, ochladzovať. Noha uspôsobená kráčaniu stratila uchopovaciu schopnosť a je náchylná k poškodeniu. Uvoľnené ruky využíval na nosenie, preto mu nezakrpateli a keďže nebol dobrým bežcom, viditeľným pre svoju výšku a bez schopnosti efektívne liezť po stromoch, vyhľadával vyvýšeniny, skaly a stromové zátišia. Používal kamenné nástroje a postupne sa zmenil na Homo Ergaster (pred 1,8-1,4 miliónmi rokov, popísaný r.1975) a po ňom na Homo Antecessor (pred 1,2-0,7 miliónmi rokov, popísaný r.1997). Ich mozog má priemerne 1.000 cm kubických, čo je opäť viac, ako Habilis. Hoci boli obaja fyzicky pripravení opustiť Afriku, Ergaster zašiel najďalej do Gruzínska a jeho pozostatky sa objavili aj v Izraeli. Až Homo Erectus (pred 1,55-0,5 miliónmi rokov, popísaný r.1894) opúšťa Afriku a kolonizuje Áziu. Príčiny odchodu nie sú známe, pravdepodobne demografický rast a obmedzené zdroje potravy ho nútili putovať mimo Afriky bez toho, aby si to uvedomoval. Žil v Číne (našlo sa 45 kostier vrátane detí) a tamojší vedci dúfajú, že je predkom Číňanov, no zatiaľ preto nie je dostatok dôkazov. Homo Erectus totiž v Ázii vyhynul ešte pred tým, ako tam dorazil Homo Sapiens, no toto tvrdenie zatiaľ stojí na fosílnych nálezoch a tak sa to v priebehu času môže zmeniť. Jeho mozgovňa dosahovala objem 1.200 cm kubických, čo je dvakrát viac ako u Australopiteka a trikrát viac ako u šimpanza. Dosahoval výšku 180 cm a hmotnosť 70 kg, čo z neho robí po fyziologickej stránke človeka veľmi podobného tomu dnešnému. Trpaslíčia forma tohto hominida sa objavila na Jáve s príznačným menom Hobit. Za milión rokov však prešiel človek nie len mozgovými či fyziologickými zmenami, ale zmenilo sa aj jeho správanie. Od časov Habilisa, ktorý jedol surové mäso zdochlín či ukoristené dravcom, začína človek loviť. Kolektívny lov je úspešnejší ako individuálny a živí aj väčší počet ľudí. Korisť však nedokáže dobehnúť a teda ju musí skoliť na diaľku, alebo nastražiť pascu. Zuby a pazúry mu na trhanie mäsa nestačia, potrebuje ostrý nástroj a keďže sa mu skrátila sánka sťažujúca pitie, pije z dlane alebo podberákov. Najstarší pästný klin pochádza z doby pred 1,76 milióna rokmi, čiže z doby Habilisa a Ergastra. S tvorbou nástrojov, hoci i tých najjednoduchších, sa tu začínajú črtať zárodky deľby práce, pretože je takmer isté, že nie každý v skupine vedel pästné kliny vyrábať a ak áno, tak nie rovnakej kvality. Výroba nástrojov poslúžila spolu s jedlom ako prostriedok komunikácie s inými skupinami. Výmena jedla, nástrojov, informácií a v neposlednom rade aj samíc, zabezpečila prežitie skupiny bez zbytočného krviprelievania a zároveň dala vzniknúť bartrovému obchodu. S pravidelným jedením mäsa sa zoceľujú aj vzťahy medzi členmi skupiny. Pôvod deľby o mäso vychádza už z čias spoločných predkov so šimpanzom. Len 5 percent jedálnička šimpanzov tvorí mäso a to, čo pochádza z malej guerézy nenasýti celú skupinu. Lov má pre šimpanzy skôr symbolický, ako praktický význam. Lovci si mäso rozdelia a to ďalej ponúkajú samiciam. Samice sa pária s tým, čo im dá najviac mäsa. So stálym prísunom mäsa v skupinách homo Erecta sa vytvárajú trvalejšie zväzky medzi pohlaviami. Kým vlky, levy a iné dravce o potravu bojujú a pri koristi sa uplatňuje tvrdá hierarchia, človek sa o potravu delí. Jedlo je dodnes sociálnou a zdieľanou záležitosťou vo všetkých kultúrach a aj dnes sa pri slávnostnom obede podelí s tým najlepším čo má a najčastejšie je to mäso.

Homo Erectus však zašiel ešte trochu ďalej a začína zahrievať jedlo do teploty po zabití. Tepelne upravené jedlo je ľahšie na prežúvanie i ľahšie stráviteľné. Človeku sa skracuje tráviaci trakt, lebo na trávenie potrebuje menej energie. Ohniská používané človekom, kde s istotou možno povedať že sú jeho, sa objavili pred 0,8 miliónom rokmi v Izraeli, a v Číne pred 0,5 miliónom rokmi. Najstaršie ľudské ohniská v Európe sa pohybujú v časovom rozmedzí 400-250.000 rokov. Oheň detoxikuje potravu, zbavuje ju patogénov a parazitov, no zároveň ovplyvňuje dýchaciu sústavu, spôsobuje otravy oxidom uhoľnatým a spôsobuje zápaly očí. Človek teda tepelne upravuje jedlo, no oheň na zahriatie zatiaľ nepoužíva. Ohniská sa totiž nachádzali mimo miest, kde človek spával. Mäso lepšie vyživuje mozgové tkanivo a prechod od požívania zdochlín k aktívnemu lovu posilňuje abstraktné myslenie, plánovanie.

Ďalším druhom z Afriky je Homo Rhodesiensis (pred 0,6-0,25 miliónom rokov) tzv. archaický Homo Sapiens, no príznačnejší je preň názov „africký Neandrtálec“. Jeho mozgovňa dosahovala veľkosť 1.280 cm kubických. Homo Heidelbergensis (pred 0,7-0,25 miliónom rokov, popísaný r.1908), bol asi najväčším druhom človeka, keďže dosahoval výšku 180 cm s hmotnosťou 95 kg a veľkosť mozgu dosiahla 1.400 cm kubických. Ako prvý hominid používal oštepové čepele. Ide o priameho predchodcu Homo Neanderthalensis (popísaný r.1859), ktorý žil v Európe v období pred 200.000 až 30.000 pr. Kr. S Homo Sapiens má spoločného predka spred pol milióna rokov. Podľa výskumov je Neandrtálec typickým druhom pre Európu a Áziu. Jeho populácia dosahovala približne 70.000 jedincov a aspoň jedno percento z nich malo bielu pokožku a ryšavé vlasy. Až 60 percent z tejto populácie tvorili jedinci predreprodukčného veku, 35 percent v reprodukčnom veku a len 5 percent v poreprodukčnom veku. Bol menšieho vzrastu ako jeho predchodca, dosahoval výšku 160 cm a hmotnosť do 75 kg. Oproti iným druhom mal robustný skelet, veľké svaly a celkovú masívnu stavbu tela. Jeho mozog dosahoval veľkosť od 1.300 do 1.700 cm kubických a teda bol väčší, ako má dnešný človek. Sídlil po celom Európskom kontinente s nálezmi vo Francúzsku, Belgicku, Nemecku, Španielsku, Taliansku, Chorvátsku, Čechách, Ukrajine i Slovensku. Zo sídlisk možno zistiť, že najčastejšie lovil soby (30 percent), kone (20 percent), jelene (10 percent), bizóny (10 percent) v závislosti od dostupnosti a špecializácie. Zabíjanie mamutov, slonov a medveďov bolo sporadické. Keďže v tomto období je Európa ochladzujúcim sa kontinentom, oheň sa presúva do obydlí z kostí a koží. Veľkosť mozgu naznačuje, že oproti dnešnému človeku mu prakticky nič nechýba a teda sa veľmi diskutuje o tom, či mal estetické cítenie a symbolické správanie. Nedá sa dokázať používanie reči, aj keď nie je vylúčená, no určite využíval aspoň gestikuláciu, či zvuky. Na život bol veľmi dobre pripravený. Využíval minerálne farbivá, hroty oštepov vsadil do dreva s pomocou fixatív. Na Blízkom Východe ním bol asfalt, v Európe brezová smola. Čiastočky jeho genómu sa zachovali v populáciách Aziatov a pôvodných Austrálčanov v množstve 2,5 percenta a teda ku kríženiu Homo Sapiens a Neandrtálca došlo krátko po opustení Afriky na Blízkom Východe.

Homo Sapiens (200.000 až dodnes), s mozgovňou 1.400-1.500 cm kubických, sa vyvinul v Afrike a nikde inde, ostatné druhy človeka vo svete vyhynuli. Čím väčšia hlava, tým väčší mozog, no aj v tomto smere sú určité hranice a tie začínajú pri pôrode. Mozog sa preto počas evolúcie zvrásňuje, štrbiny a ryhy znásobujú jeho plochu. Približne 80.000 rokov žil nerušene v Afrike a nediali sa s ním žiadne zmeny. Dosiahol výšku až 1,8 metra a hmotnosť 70 kg. Neandrtálec je vystriedaný človekom Kromaňovským (Homo Sapiens Sapiens), no nie je isté, či na ňom spôsobil genocídu v boji o potravu. Nie sú totiž dôkazy, ktoré by poukazovali na vojenskú konfrontáciu, a okrem počiatočného miešania na Blízkom Východe sa s ním vo zvyšku Ázie a ani v Európe geneticky nemiešal. Spoločné prostredie zdieľali minimálne 5-7.000 rokov. Poslední Neandrtálci žili v období 25.000 rokov pr. Kr. v Portugalsku. Pravdepodobne sa dožíval menej, neprispôsobil sa klimatickým zmenám, potreboval vyššiu dávku kalórií, alebo to mohli byť aj iné dôvody, ktoré spôsobili jeho vymretie. Potom, čo Homo Erectus opustil Afriku, ju moderný človek opustil ešte dvakrát. Prvýkrát to bolo medzi 135-115.000 rokmi, no ochladenie ho donútilo vrátiť sa z Levanty späť. Opätovne Afriku opustil asi pred 85.000 rokmi a južnou cestou cez Arábiu a Indiu tiahol na Východ. Pred 74.000 rokmi už bol v Číne a pred 64.000 rokmi v Austrálii. Aj keď sa ešte donedávna hľadali časové možnosti, kedy mohol človek prekračovať suchou nohou prieplavy medzi kontinentmi, polostrovmi a ostrovmi, dnes už vieme, že dokázal stavať lode s lanami a kotvami, ktorými prekonal 50 až 80 kilometrové vzdialenosti. Do Európy sa odvážil vstúpiť až po oteplení, približne pred 45.000 rokmi. Odpoveď prečo plných 40.000 rokov otáľal, je jednoduchá. Európa je v tom období chladná a žijú v nej Neandrtálci. Kým ešte pred 60.000 rokmi bola priemerná ročná teplota v Európe mínus 10 stupňov Celzia, o 10.000 rokov neskôr to už bola 0. Sapiens sa teda odvážil do Európy vstúpiť v čase, kedy priemerná ročná teplota dosahovala plusové hodnoty. Dôkazy jeho prítomnosti sa nachádzajú v Rumunsku už z pred 38.000 rokov. Do Británie dorazil asi pred 33.000 rokmi. Jeho technika lovu je dokonalejšia, rozšírené sú vrhacie zbrane. Ako nástroje používa kosti, parohy i mamutovinu. Oproti Neandrtálcovi je závislý na love soba (72 percent) a koňa (16 percent). Kôň je síce dvakrát ťažší ako sob, má však menej tuku. Lovnú zver doplňujú tury, mamuty, jelene a diviaky. Pred 30.000 rokmi tvorí svetová populácia Homo Sapiens asi jeden milión ľudí a dožíva sa priemerne 40 rokov. Druhá vlna prišla do Ázie pred 38.000 rokmi, vstupuje do Japonska a na kontinente tiahne ďalej. Pred 25.000 prejde z Ázie do Ameriky a do Južnej Ameriky mu trvá cesta ďalších 10.000 rokov. Vo všetkých kútoch sveta nahradil Homo Sapiens ostatné existujúce druhy ľudí bez toho, aby sa s nimi krížil. Aspoň toto naznačil výskum z r.1987, kde sa zistilo, že všetci ľudia sveta majú pôvod v Afrike a mitochondriálna Eva, z ktorej dnešné ľudstvo pochádza, existovala pred 140-280.000 rokmi. Pravdepodobne šírením sa po svete človek začal strácať tmavú farbu, ktorá ho v Afrike chránila pred UV žiarením. Ultrafialové žiarenie je potrebné pre syntézu vitamínu D. Tam, kde je UV žiarenia menej, teda na sever a juh od rovníka, trpia čierni nedostatkom vitamínu. Farba kože teda s UV žiarením úzko súvisí.

Medzi človekom Kromaňovským a poľnohospodárskou spoločnosťou (40.000 až 8.000 pr. Kr.) je veľká časová medzera. Nástenné maľby v jaskyniach vznikajú v období 40-20.000 rokov pr. Kr. a s koncom ľadovej doby zaniká. Naratívne myslenie a jazykové zručnosti sa podľa niektorých vedcov objavili už asi pred 500.000 rokmi, podľa iných nie skôr ako pred 200.000 rokmi, v každom prípade však už aj Neandrtálec mohol používať reč. Dovolilo to zmenšenie uhla dolnej čeľuste a krku a posun hrtanu smerom nadol. Ako to už býva, zmena jedného orgánu prináša koadaptáciu aj ďalších, vrátane zmien ciev, nervov, svalov atď. Ľudský genóm sa prestal meniť asi pred 100.000 rokmi a tak zmeny v ľudskom správaní sú dané niečím iným. Jeho správanie sa mení v používaní napríklad kameňa, pretože človek prekonával veľké vzdialenosti, aby získal materiál a svoje cesty plánoval. Taktiež nie je známe, prečo sa objavilo materiálno-symbolické štádium umenia a prečo sa vytratili nástenné maľby. Človek totiž prešiel k výrobe sošiek a ozdôb. V čase odchodu z Afriky už mal človek genetickú výbavu ukončenú, používal oheň, rozprával, mal schopnosť učiť sa v detstve, vyrábal šaty aj nástroje. Jeho veľký mozog (v porovnaní s telom) mu priniesol inteligenciu, za ktorú môže zväčšenie neokortexu. Cesty ľudstva však v rozličných krajinách pokračovali rôzne. Pred 22.000 rokmi preťala Európu zo severu na juh ľadová doba. Hladiny morí a oceánov údajne poklesli až o 110 metrov, čo im umožnilo kolonizovať aj tie najnedostupnejšie zákutia. Človek sa stále živí prevažne sobmi a koňmi, no nepohrdne ani malou zverou. Tisíce rokov chladu sa však odrazia na ľudskej postave. Hoci sa na ňom vďaka oblečeniu z kožušín neobjavuje vyššia miera ochlpenia, muži dorastajú do výšky len 163 cm. Na začiatku Holocénu (cca pred 10.000 rokmi), teda po skončení poslednej ľadovej doby, žilo na svete asi 10 miliónov ľudí. Zatiaľ čo sa na väčšine sveta človek pred 10.000 rokmi usadil, v Austrálii, strednej Afrike či vo väčšine Južnej Ameriky pokračuje v živote lovca a zberača. Vlastne 99,5 percenta svojej evolúcie je človek lovcom a zberačom. V krátkom čase sa adaptoval na usadlý spôsob života a stratil svoje prirodzené inštinkty. Mobilné spoločenstvá o počte 20 až 30 ľudí sa stretali raz, alebo viackrát ročne a dohadovali manželstvá ako aj výmenu. Trvalé osady však rozšírili tento počet na 50 až 200 ľudí. Samozrejme, usadenie ešte neznamená pestovanie a hoci prvé sídla možno zaradiť do obdobia pred 9.000 rokmi (Jericho), pestovanie plodín prišlo na rad až o tisíc či dvetisíc rokov neskôr. Poľnohospodárstvo sa na svete objavilo na viacerých miestach a nezávisle od seba: Stredný Východ, severná a južná Čína, Sahel, Peruánske Andy, Stredné Mexiko, Východ Severnej Ameriky a dokonca aj Papua Nová Guinea. Aj pôvodná príbuznosť v reči sa veľmi rýchlo rozptýlila. Len 10.000 rokov stačí na to, aby sa pôvodne totožné jazyky podobali len minimálne a len 5.000 rokov stačí na to, aby pôvodné slová zanikali a vznikali nové. Výrobné vzťahy majú vplyv aj na tie sociálne. 55.000 rokov nemalo zlato žiadnu hodnotu, no posledných 5.000 rokov je meradlom bohatstva. Papierové peniaze sa objavili v Číne už okolo r.1000 pr. Kr., na Blízkom Východe sa objavili v Malej Ázii v 6. storočí pr. Kr. v podobe zliatiny zlata a striebra.

Usadlý spôsob života so sebou priniesol stavbu domov, zhromaždenie náradia, ozdôb a rezieb, no v neposlednom rade je to vytvorenie ťažkých náradí ako kamenné mlyny, mažiare či hrnčiarske kruhy, sklady na potraviny a techniky obrany. Sekundárna revolúcia prichádza krátko po primárnej a to orba, vyrábanie mlieka, syra a používanie vlny. Pec, hoci sa javí ako jednoduchá, bola zásadným pokrokom v pyrotechnike. Varenie, pečenie, sušenie a samozrejme teplo boli základnými úlohami otvoreného ohňa, no oheň v peci rozšíril svoje využitie ešte o pálenie keramiky a metalurgiu. Človek sa vynájdením metalurgickej pece preniesol do doby bronzovej. Niekoľko stočlenné usadlosti mali už aj vedenie zverené jednotlivcovi a často sa dedilo. Kedy sa medzi ľuďmi objavila nerovnosť však nemožno určiť. Komodity a predmety nadobúdajú na hodnote. Písmo, pôvodne protolineárne z Uruku, neskôr klinové v Sumeri sa od r.3000 pr. Kr. šíri Blízkym a Stredným Východom až dorazí do Libanonu, kde z neho Féničania urobili abecedu. Tú prevzali Semiti, Hebreji i Aramejčania (Palestína, Sýria, Arábia), neskôr aj Gréci a Rimania. Alexandrova a neskôr Rímska ríša so svojím svetovým rozsahom, rozšírili túto abecedu v pozmenenej podobe do celého známeho sveta. Vo Východnej Ázii sa používa ideografické písmo s 50.000 znakmi už od r.1500 pr. Kr., preto je ich písmo oveľa zložitejšie. Hlásková abeceda abeceda sa objavuje ešte pred rokom 1000 pr. Kr., možno 1200 pr. Kr., pretože je v nej napísaná Šalamúnova pieseň z r.970 pr. Kr.

Ako je to teda s tou inteligenciu? Len veľký, či zvrásnený mozog nestačí. K inteligencii totiž vedie rad rozličných súvislostí, ktoré síce s mozgom súvisia, ale nie priamo. Pozrime sa na druhy opíc dnes. Plody sa dajú nájsť ťažšie ako listy, preto majú mačiaky väčší mozog ako hulmany či guerézy živiace sa listami. Prispôsobenie žalúdku rastlinnej potrave a dostupnosť zdrojov nedáva bylinožravým druhom príležitosť byť inteligentnými, lebo to ani nepotrebujú. Ak vie živočích nájsť potravu a zároveň uniknúť pred nepriateľmi, rast mozgu už nepotrebuje. Aj medzi bylinožravcami možno nájsť výnimky, ktoré napriek potrave majú pomerne vysokú inteligenciu. Gorily a slony však majú pomerne pestrý rastlinný jedálniček a zároveň netreba zabúdať na veľkosť mozgu oproti telu. Okrem toho, žijú v sociálnej, rodinnej skupine. Konkurencia, spojenci či nepriatelia vo vlastnej skupine, nútia jednotlivca riešiť svoju sociálnu pozíciu. Inteligencia vzniká predovšetkým pri riešení sociálnych problémov. Preteky v zbrojení nie sú len v pozícii proti iným druhom či dravcom, ale aj v rámci skupiny. Aj táto inteligencia však má svoje hranice a tou je veľkosť skupiny. Ak je táto hranica presiahnutá, skupina sa rozpadne na dve menšie. Ľudia so svojim mozgom dokážu mať sociálne väzby so 150-200 ľuďmi. K tejto téme sa ešte vrátime v kapitole o Dalajlámovi. Dôležité je povedať, že takéto skupiny sú schopné urobiť aj slony, aj keď len sporadicky v určitých obdobiach roka. Prečo však nie sú inteligenčne tam, kde ľudia? Nuž slony investovali viac svojej energie do veľkosti a svalov ako do mozgu a to isté urobili aj levy, tigre a iné dravce. Špecifickou skupinou sú levy. Hoci investujú do svalov oveľa viac energie ako do mozgu, predsa len žijú v sociálnej skupine a podobne ako človek, jedia mäso. Kto iný ak nie lev by mal mať našliapnuté na vývoj podobný človeku? Človek je svojim vlastným mozgom energeticky veľmi zaťažený, pretože do dvoch percent svojej hmotnosti investuje štvrtinu všetkej svojej energie. Prečo si to teda mohol dovoliť? Odpoveďou je potrava. Človek jednoducho dokázal zhromaždiť toľko potravy, že za milión rokov dokázal kapacitu svojho mozgu takmer zdvojnásobiť. Aká potrava to bola? Nuž tráviaci trakt na mäso je o poznanie jednoduchší ako trakt bylinožravcov. Oheň, ku ktorému prišiel hominid síce náhodou, no nakoniec ho dokázal využiť a dokonca aj založiť, robilo mäso stráviteľnejším, a zároveň hrial a chránil pred dravcami. Poskytol mu teda ďalšiu výhodu. Ako už vieme, Australopitekus jedol mäso občas a hoci mal od šimpanza o tretinu väčší mozog, zo svojej pozície sa prakticky nepohol. Nasledujúcim druhom začal mozog rásť a hoci mäso jedli denne, stále ho jedli surové. Až Homo Erectus dosahuje výhodu pečeného mäsa jedeného každodenne, pretože loví. To mu dáva v trávení a investovaní do mozgu pred všetkými ostatnými živočíchmi veľkú výhodu a jeho mozog je už trikrát tak objemný ako mozog šimpanza. Nasledujúci vývoj je už známy a Homo Sapiens ako prvý a zároveň posledný z druhov človeka začína pretvárať krajinu.

Jeho zásah do prírody bol už vtedy veľmi očividný v období 50-40.000 rokov pred Kristom, teda za 10.000 rokov dokázal zo 150 druhov veľkých cicavcov dve tretiny vyhubiť. Okrem veľkých cicavcov Severnej Ameriky a Euroázie vyhubil na Novom Zélande 12 druhov veľkých nelietavých vtákov, v Austrálii veľké druhy vačkovcov od kengúr, vombatov až po levy. Hominidy boli tak ako iné ľudoopy spoločenské, samice sa držali pri zdroji potravy, pri samcovi. Ak bol dostatok potravy, vytvárali hárem. Ak bol jej nedostatok, správali sa monogamne. Aj keď na to nie sú fosílne dôkazy, ochlpenie začal strácať pravdepodobne už Homo Erectus a zmenami klímy či putovaním sa človek začal obliekať do koží zvierat. Odev však nemal zaháňať len chlad, ale aj sexuálnu aktivitu mimo párovej väzby. Sociálnu interakciu človek posilnil redukovaním čeľusti a zmenou anatómie hrtanu, úst, hltanu, ktoré sa prestali meniť asi pred 300.000 rokmi. Vznik reči bol možný už v tomto období, no putá sa upevňovali aj hrami, tancom či rituálmi. Akustická komunikácia je účinnejšia ako vizuálna, možno ju využiť vo vysokej tráve, v tme, v lese a uvoľňuje ruky pre nosenie a používanie zbraní. Mozog, ani genetický materiál, sa však za posledných 100.000 rokov už nezmenil. Človek za toto obdobie nie je múdrejší, krajší ani zdravší ako jeho predkovia potulujúci sa v Afrike. Samozrejme, objavy predovšetkým za posledné storočie posunuli ľudstvo neuveriteľne dopredu, no popravde, sú to úspechy stoviek, možno tisícov ľudí, nie však siedmych miliárd ľudí, ktorí by si bez týchto vynálezov nevedeli dať rady a už vôbec by ich nedokázali vymyslieť. Človek je však tvor zvedavý a neustane, kým nebude krajší, zdravší a múdrejší, pretože už nastala doba, kedy sa pokúša do svojej evolúcie zasahovať.

Nespomenuli sme však niečo podstatné. Sací reflex dieťaťa radí človeka k cicavcom. Prvé úsmevy, ktoré prídu len po niekoľkých týždňoch povzbudzujú matku, aby sa oň starala a úchop čohokoľvek, čo sa dieťaťu vloží do ruky naznačuje reflex, ktorý už po státisícročiach nepotrebuje, no stále ho má. Mláďatá ľudoopov sa totiž dodnes potrebujú udržať v náručí či chrbte matky a to prakticky od narodenia.

Mýtus, Púť a Rituál – Zrod Náboženstva

Už pravekí ľudia pred desaťtisícročiami, teda predtým ako vznikla prvá civilizácia, pochovávali svojich príbuzných v nádeji, že ich ešte uvidia. Herbert Spencer v druhej polovici 19. storočia tento jav pripisoval snom. Náboženstvo podľa neho vzniklo pozorovaním, že smrťou sa „ja“ odpúta od svojho nositeľa a navštevuje živých v snoch. Intenzívne prežitky, spomienky a myšlienky, ktoré sa v spánku človeku ukladajú, tak dali vzniknúť predstave, že mŕtvi kontaktujú živých. Následne im pozostalí budujú hroby a prinášajú pokrm, čo je už len krok k budovaniu svätostánkov a prinášaniu obetí. Uctievanie zosnulých príbuzných a následne aj predkov stálo na začiatku každého náboženstva.

Ak človek jeden deň chodí, loví a rozpráva a na druhý deň leží a nejaví tieto známky života, v blízkom človeku to vyvolá otázku, čo to spôsobilo. Človek pravdepodobne niečo stratil, niečo ho opustilo a zapríčinilo jeho stav – smrť. Ak človek prišiel o svoju myseľ (schopnosť premýšľať, pamätať, rozprávať), stratil „ducha“, teda to, čo ho robilo človekom. Ak duchovia telá opúšťajú, je dosť možné, že sa aj niekde zhromažďujú. Tu už nemáme ďaleko k premýšľaniu o tom, že existuje aj nejaký „nad-duch“, ktorým okrem iného, ovplyvňuje aj život či smrť. Tento nadduch dokáže veci, ktoré duchovia v telách nedokážu - posiela dážď, úrodu, pekné počasie, ale aj búrky, zemetrasenia, padanie hviezd a choroby. Pravdepodobne tento nadduch nie je sám, lebo by nezvládal toľko činností naraz, tak ako lovec naraz neloví a nespí. Pre každú oblasť javov v prírode je teda priradený minimálne jeden. Bohovia vznikajú ako ilúzia ktorá sa postupom času stáva vieryhodnou. Tu sa dostávame k antropomorfizovaniu síl prírody.

Každá moc vyzerá desivo a tajomne. Jej uchopenie ako konkrétneho súcna môže byť rozpoznateľné a pochopené len v prípade, že je poľudštená a takýmto