Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

J. R. Ward: Prokletý milenec

Vydání první

Copyright © Love Conquers All, Inc., 2015

This edition published by arrangement with NAL Signet, an imprint

of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part

in any form

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1954. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Shadows, vydaného nakladatelstvím

New American Library, a division of Peguin Group (USA), New York

v roce 2015

Český překlad © 2015 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0193-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0194-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

J. R. Ward

PROKLETÝ MILENEC

Třináctý díl

románového cyklu

BRATRSTVO ČERNÉ DÝKY

VĚNOVÁNO S LÁSKOU VÁM OBĚMA. PROTOŽE NEEXISTUJE MOŽNOST, JAK ODDĚLIT JEDNOHO OD DRUHÉHO.

PODĚKOVÁNÍ

S nesmírnou vděčností čtenářům Bratrstva černé dýky!

Moc a moc děkuju za veškerou pomoc a vedení: Stevenu Axelrodovi, Kaře Welshové a Leslie Gelbmanové. Děkuji také všem z New American Library – tyhle knihy, to je opravdu práce snů.

Zdravím Team Waud – vy víte, o koho jde. Bez vás by to jednoduše nešlo.

Nic z toho by se neuskutečnilo ani bez: mého milovaného manžela, jenž je mým rádcem a pečovatelem a vizionářem; mé báječné matky, která mi dala tolik lásky, že jí to nikdy nebudu schopná oplatit; mé rodiny (pokrevní i adoptované); a mých nejmilejších přátel.

Jo, a taky bez mé asistentky Naamah.

SLOVNÍČEK POJMŮ A VLASTNÍCH JMEN

ahstrux nohstrum

Soukromá stráž s oprávněním zabíjet, která je do své funkce jmenována králem.

ahvenge

Čin, jímž je vykonána smrtící odveta; typicky je prováděn milovaným.

Bratrstvo černé dýky

Elitně vycvičení upíří válečníci, kteří chrání svou rasu proti Vyhlazovací společnosti. Díky selektivnímu křížení v rámci svého druhu jsou bratři obdařeni mimořádnými tělesnými i duševními schopnostmi a rychlou regenerací organismu. Zpravidla nejsou pokrevně spřízněni a za členy Bratrstva je jmenují stávající členové. Jsou od přírody agresivní, tajnůstkářští, spoléhají sami na sebe a žijí stranou řadových upírů. S příslušníky jiných kast se stýkají jen výjimečně, především když se potřebují nakrmit. V říši upírů, kde o nich koluje řada legend, jsou zbožně uctíváni. Smrt jim může způsobit pouze vážné zranění, například střelná rána nebo probodnutí srdce.

bezduchý

Člověk zbavený duše, který pronásleduje a vyhlazuje upíry, člen Vyhlazovací společnosti. Bezduchého lze zabít pouze bodnou ranou do hrudi v místě, kde míval srdce; jinak jsou nesmrtelní. Nepijí, nejedí a nejsou schopni pohlavního styku. Vzhledem k tomu, že jejich pleť, veškeré ochlupení i duhovky časem ztrácejí pigment, jsou plavovlasí, bledí a mají světlé oči; voní po kojeneckém zásypu. Po uvedení do řádu Omegou uschovají na bezpečné místo keramický hrnek, v němž je uloženo jejich srdce, které jim bylo vyjmuto při iniciaci.

cohntehst

Konflikt mezi dvěma upíry soupeřícími o právo milovat se s upírkou.

Dhunhd

Peklo.

doggen

Podle hierarchie v upíří společnosti příslušník kasty služebnictva. Svým pánům slouží v duchu konzervativních zvyklostí a dodržují formální společenská pravidla chování i oblékání. Denní světlo jim neublíží, ale poměrně rychle stárnou. Průměrná délka života doggenů činí pět set let.

ehros

Vyvolená vyškolená v oblasti sexuálního umění.

exhile dhoble

Zlé nebo prokleté dvojče, to, které se narodí jako druhé.

ghardian

Strážce jedince. Existují různé stupně ghardianů, přičemž nejmocnější je whard, jemuž je svěřena do péče upírka, na niž se vztahuje sehkluze.

glymera

Společenské jádro upírské aristokracie, zhruba odpovídající anglické společenské smetánce z období regentství (začátek 19. století).

hellren

Upír mužského rodu spojený manželským slibem s upírem ženského rodu. Muži mohou mít i více manželek.

hyslop

Výraz označující selhání úsudku, jež zpravidla bývá důsledkem ohrožení mechanických funkcí vozidla nebo jiného motorizovaného dopravního prostředku. Kupříkladu když někdo nechá klíče v autě, které zůstane přes noc zaparkované před domovem rodiny, načež je řečené auto ukradeno.

chrih

Ve Staré řeči symbol ctihodné smrti.

Krypta

Posvátná hrobka Bratrstva černé dýky, využívaná jednak k obřadům a jednak jako úložiště keramických nádob bezduchých. Rituály konané v Kryptě zahrnují zasvěcení, pohřby a kázeňská řízení s bratry. Na posvátnou půdu mají přístup jen členové Bratrstva, Stvořitelka nebo uchazeči o přijetí mezi válečníky.

leahdyr

Mocný a vlivný jedinec.

leelan

Výraz něhy a lásky (volně přeloženo „nejdražší“).

lewlhen

Dar.

lheag

Uctivý výraz, jímž sexuálně podřízený subjekt oslovuje dominantní osobu.

Lhenihan

Mytický netvor, pověstný svou sexuální výkonností. V moderním slangu označuje muže nadpřirozené velikosti a sexuální vytrvalosti.

lys

Mučicí nástroj používaný k odstranění očí.

mahmen

Matka, používáno jako označení skutečného stavu i jako výraz náklonnosti.

mhis

Kamufláž určitého hmotného prostředí; vytvoření iluzorního pole.

nalla (ž. r.) nebo nallum (m. r.)

Lichotivé označení, znamená „milovaná/milovaný“.

newling

Nedotčená mužem; panna.

období potřeby

Doba plodnosti upíra ženského pohlaví. Obvykle trvá dva dny a provází ji silná sexuální touha. Poprvé nastupuje přibližně pět let po proměně a poté vždy jednou za dekádu. Jsou-li upíři mužského rodu v blízkosti ženy, která prochází obdobím potřeby, do určité míry na ni reagují. Tato perioda může být velmi nebezpečná, protože mezi soupeřícími muži často dochází k rvačkám, zejména pokud dotyčná žena nemá druha.

Omega

Ďábelská tajemná postava mužského principu, která pronásleduje a hubí upíry ze zášti vůči Stvořitelce. Existuje v nadčasové říši a disponuje obrovskou mocí, neovládá však zázrak stvoření, ani nedokáže vdechnout nový život.

otrok krve

Upír mužského nebo ženského rodu, který je nucen poskytovat krev jinému příslušníku své rasy. Od tohoto zvyku se většinou upustilo, nicméně ho zákon nezakazuje.

phearsom

Výraz označující potenci mužských pohlavních orgánů. V doslovném překladu přibližně „zaslouží si vstoupit do lůna ženy“.

princeps

Nejvyšší stupeň upíří aristokracie, nad nímž stojí jen členové První rodiny nebo Vyvolené Stvořitelky. Nositel tohoto titulu se s ním musí narodit; titul nemůže být udělen.

proměna

Klíčový okamžik v životě upíra, kdy se on nebo ona mění v dospělého příslušníka rasy. Poté se musí živit krví jedince opačného pohlaví, aby přežil, a nesmí se vystavovat slunci. K proměně dochází zpravidla po dovršení pětadvacátého roku života. Někteří upíři, především muži, proměnu nepřežijí. Před proměnou je upír zesláblý a netečný, nejeví zájem o sex a nedokáže se odhmotnit.

První rodina

Král a královna upírů včetně všech jejich případných potomků.

pyrokant

Označuje kritickou slabinu konkrétního jedince. Může být vnitřní, například závislost, nebo vnější, například milenec.

rahlman

Spasitel.

rythus

Rituální způsob usmíření či nápravy, který navrhuje ten, kdo urazil druhou osobu nebo spáchal přestupek. Je-li nabídka rythu přijata, poškozený vybere zbraň, již použije proti provinilci, který nemá možnost obrany.

sehkluze

Stav určité izolace či odloučení, který král uděluje upírce na základě žádosti jejích rodinných příslušníků. Na upírku dohlíží poručník, whard, zpravidla nejstarší člen její domácnosti, který má ze svého titulu právo rozhodovat o způsobu jejího života a dle vlastního uvážení jí buď zcela, nebo částečně může zabránit v kontaktu s okolním světem.

shellan

Upír ženského rodu spojený manželským slibem s upírem mužského rodu. Vzhledem k silně majetnickému chování zadaného muže mívají ženy pouze jednoho druha.

Stín

Nadčasová říše, v níž se mrtví setkávají se svými blízkými a kde tráví věčnost.

Stvořitelka

Tajemná síla ženského principu, která uděluje privilegia, je rádkyní krále a správkyní upířích archivů. Žije v nadčasové říši a je obdařena nesmírnou mocí. Ovládá umění stvoření, které uplatnila při zrodu populace upírů.

symphath

Poddruh upíra; mimo jiné je charakterizován též schopností a touhou manipulovat s emocemi druhých (např. výměna energie). Historicky byli symphathové diskriminováni a v určitých obdobích na ně upíři pořádali štvanice. Jsou na pokraji vyhynutí.

trahyner

Oslovení používané mezi dvěma upíry mužského rodu, kteří vůči sobě navzájem chovají hluboký obdiv a přízeň; volně přeloženo „milovaný přítel“.

upír

Příslušník druhu odlišného od jedinců Homo sapiens. Aby upíři přežili, musí pít krev opačného pohlaví. Naživu je udrží i lidská krev, ale takto nabytá síla rychle pomíjí. Po proměně, k níž dochází kolem dvacátého pátého roku života, se upíři nesmějí vystavovat slunci a pravidelně se musí krmit krví. Po kousnutí upírem ani po smíšení krve obou druhů se člověk v upíra nemění, avšak jsou známy vzácné případy, kdy došlo ke zkřížení upíra s jinými druhy. Upíři se mohou kdykoli odhmotnit, ale při této činnosti se musí plně soustředit a oprostit se od veškerých emocí; nesmějí s sebou přenášet těžké předměty. Dokážou odstranit z lidského mozku vzpomínky, ale jen pokud jsou krátkodobé. Upíři se dožívají až tisíce let, někdy i déle.

urozený

Nejvyšší šlechtická hodnost mezi upíří aristokracií, hned po První rodině nebo Vyvolených ve službách Stvořitelky. Titulu se nabývá narozením, nikoli propůjčením.

Vyvolená

Upírka, vychovávaná podle přísných pravidel, předurčená do služeb Stvořitelky. Tyto ženy pocházejí z urozených rodin a jsou založeny spíše duchovně než světsky. S muži se nestýkají vůbec nebo jen zřídka, ale v zájmu zachování aristokratické linie se mohou provdat za válečníka, kterého vybírá Stvořitelka. Umí předpovídat budoucnost. Kdysi se jejich krví krmili nezadaní členové Bratrstva, ale samotní bratři tuto zásadu zrušili.

Vyhlazovací společnost

Řád zabijáků vytvořený Omegou za účelem vyhlazení populace upírů.

wahlker

Poutník. Jedinec, který zemřel a vrátil se do života ze Stínu. Wahlkerům se dostává velké úcty a jsou ctěni a váženi pro námahu, kterou podstoupili.

whard

Kmotr nebo kmotra jedince.

PROLOG

TERITORIUM S’HISBE, KRÁLOVSKÝ PALÁC

Šlépěje, které zanechával na bílém mramoru, byly rudé. Rudé jako barmský rubín. Rudé jako jádro plamenů ohně. Rudé jako hněv v morku jeho kostí.

TrezLath krvácel, ale necítil bolest.

V dlani dosud držel vražednou zbraň, kterou právě použil, kuchyňský nůž z ryzího stříbra, asi tak dlouhý jako jeho ruka od zápěstí ke konci prstů a úzký jako ukazováček. Z nože kapala krev, ale ta nebyla zdrojem skvrn, které za ním zůstávaly. TrezLath byl zraněn v boji. Do boku. Do stehna. Možná i do ramene, tím si nebyl jistý.

Chodba byla snad míli dlouhá a vysoká až k nebesům a on nevěděl, co ho čeká na jejím konci. Dveře, modlil se. Musí tam být nějaké dveře – tohle je cesta z paláce, takže musí existovat… východ. A až k němu dojde? Neměl zdání, jak se dostane ven. Ale předtím také neměl tušení, jak zabít jiného živého tvora, a přece to před pouhými několika minutami udělal.

Co víc, neměl žádný plán ohledně toho, co se bude dít za zdmi paláce, ani jak se dostane za hradby ohraničující Teritorium. Neměl představu, kam se vydat, co dělat. Věděl jen, že v té cele už dál nevydrží. Byla celkem přepychová, s hedvábnými prostěradly na péřovém lůžku, s lázní a vlastním bazénem a s osobním kuchařem, který mu vařil. Měl k dispozici knihy sepsané mistry Temných a kompletní tým specializované péče, od léčitelů přes lázeňské až po trenéry. A oblečení? Jeho roucho, nyní potrhané, bylo posázené drahokamy z pokladnice, diamanty a smaragdy a safíry.

A přesto bylo jeho tělo považováno za daleko cennější komoditu než ta okázalá nádhera, která ho halila.

Trez byl posvátné vykrmené obětní tele, výstavní plemenný hřebec, muž, jehož horoskop zrození označil za zploditele příští generace královen.

Ještě nebyl povolán k sexuální službě. To přijde časem, až princezna, s níž se má spojit, dosáhne astrologické dospělosti.

Trez se ohlédl přes rameno. Nikdo ho nepronásledoval, ale to se změní, jen co se najde bezvládné tělo strážného, kterého přemohl – a to bude zanedlouho. Vždycky se někdo díval.

Jen kdyby dokázal…

Před ním se otevřely posuvné dveře zapuštěné do zdi a přímo do cesty mu vstoupila mohutná postava zahalená v černém.

s’Ex, královnin popravčí, měl na sobě drátěnou košili s kápí, tvář zakrytou kovovým pletivem. Pohled do jeho obličeje byl však zbytečný.

Z hlasu, hlubokého a zlobného, zaznívala čirá hrozba. „Zabils jednoho z mých mužů.“

Trez se šouravě zastavil, roucho, které vlekl po zemi, znehybnělo. Pohlédl na nůž ve své ruce a pochopil, že ta titěrná „zbraň“ mu proti Temnému, jemuž nyní čelí, nebude nic platná. Stříbrná čepel byla určená ke krájení hrušek a jablek, nestačila ani na libové maso.

A popravčí nebyl jako ten strážný.

„Pokoušíš se odejít.“ s’Ex neudělal ani krok, ale stejně jako by se přiblížil. „Což je nejen nepřijatelné z mého hlediska, ale i proti zákonu.“

„Tak mě ztrestej smrtí,“ řekl Trez unaveným hlasem. „Roztrhej mé tělo a pohřbi mě v kusech za hranicemi Teritoria jakožto zrádce, jímž jsem.“

„To bych rád udělal. V odvetu za to, žes připravil o život mého strážce.“ s’Ex si založil mohutné paže na široké hrudi. „Ale už jen tep tvého srdce a dech v tvých plicích jsou božské. Takže tahle cesta je uzavřená pro mě – i pro tebe.“

Trez krátce zavřel oči. Jeho rodiče byli kdysi nadšeni zprávou, že jeden z jejich dvou synků se narodil přesně v ideálním okamžiku, v předem daném, hvězdami předurčeném zlomku vteřiny, který změní poměry celé rodiny – pro ně to znamenalo požehnání, bohatství a společenské postavení; pro něj kletbu, která ho připravila o život, i když ještě nezemřel.

„Ať tě to ani nenapadne,“ pronesl popravčí.

Trez zvedl víčka a shledal, že si nevědomky přiložil nůž k hrdlu. Ruka se mu silně třásla, ale přesto přitlačil na čepel tak, až prořízla pokožku nad tepnou.

Krev, teplá a vláčná, mu pohladila zaťatou pěst.

Trezův smích zněl i jeho vlastním uším šíleně. „Nemám co ztratit, leda rozsudek smrti za zločin, že jsem se narodil.“

„Ale já myslím, že máš. Ne, neodvracej se – tohle musíš vidět.“

Popravčí ukázal na otevřené dveře, odkud někoho vystrčili…

„Ne!“ zařval Trez, jeho hlas se rozlehl chodbou na všechny strany. „Ne!“

„Takže ho poznáváš.“ s’Ex uvolnil paže a vyhrnul si rukávy, naschvál předvedl zkrvavené klouby. „Navzdory mé práci. Ale na druhé straně, vy dva jste spolu byli – jak dlouho?“

Trezův zrak se zamžíval a zase zaostřoval, hledal bratrovy oči. Nebyl v nich pohled, s nímž by se mohl setkat. iAm nebyl při vědomí, hlava mu visela ke straně, obličej měl rozbitý a tak napuchlý, až si vůbec nebyl podobný. Tělo měl spoutané rukávcem z odřené kůže, sahajícím od podkolení až k ramenům a upevněným systémem mosazných přezek. Hnědé řemení potemnělo starými i novými skvrnami, které připravily o lesk i kovové součástky.

„Dejte mi ho,“ nařídil s’Ex.

Popravčí popadl pouta zezadu a zvedl iAmovo bezvládné tělo do výše s námahou na první pohled ne větší, než kdyby zvedal láhev vína.

„Prosím…“ žadonil Trez. „On za to nemůže… pusť ho…“

Kdovíproč vnímal s odpornou zřetelností bratrovy svěšené nohy. iAm měl jenom jednu botu, o druhou přišel někdy během únosu a mučení. A obě chodidla byla zkroucená směrem dovnitř, palce se dotýkaly, jeden kotník byl zřejmě zlomený, protože se křivil v nepřirozeném úhlu.

„Ale jdi, Trezi,“ pronesl s’Ex, „snad sis nemyslel, že se ho tvoje rozhodnutí netýká? Říkám ti, odlož ten nůž. Jestli to neuděláš, tak tohle,“ – popravčí zahoupal iAmovým bezvládným tělem nahoru a dolů – „probudím. Víš, jak to udělám? Vezmu tady ten nůž,“ – ve volné ruce se mu zablýskl nůž se zubatým ostřím – „a vrazím mu ho do ramene. Pak jím budu otáčet, dokud nezačne řvát.“

Trez začal mrkáním potlačovat slzy. „Pusť ho. Nemá s tím nic společného.“

„Odlož ten nůž.“

„Nech ho…“

„Mám ti to předvést?“

„Ne! Pusť ho…“

s’Ex bodl iAma do ramene tak prudce, až čepel proťala kůži pout a zaryla se do masa.

„Otočit?“ vyštěkl s’Ex přes iAmův křik. „Ano? Nebo zahodíš tu kudlu?“

Rachot stříbra dopadajícího na mramorovou podlahu nebyl slyšet přes iAmův chraplavý, namáhavý dech.

„Já si to myslel.“ s’Ex vyškubl nůž a iAm začal sténat a kašlat, na podlahu dopadaly kapky krve. „Vrátíme se do tvých komnat.“

„Nejdřív ho pusť.“

„Nejsi v situaci, kdy by sis mohl klást požadavky.“

Ze skrytých dveří se vyrojily stráže, samé černě oděné postavy s drátěnými maskami. Nedotkly se ho. Nesměly. Obklopily ho a vykročily, tlačily na něj svými těly. Nutily ho k návratu tam, odkud uprchl.

Trez bojoval s přílivem, stoupal si na špičky, snažil se zahlédnout bratra.

„Nezabíjej ho!“ křičel. „Půjdu! Půjdu – jen mu neubližuj!“

s’Ex zůstal stát na místě, od vroubkované, zkrvavené čepele se odráželo světlo, jak ji zvedal do výšky. Jako by uvažoval, do kterého životního orgánu ji zabodne příště.

„Záleží to na tobě, Trezi. Jenom na tobě…“

Něco prasklo.

Později, když bílé světlo v Trezově zorném poli uhaslo a vzedmutá vlna ustoupila, když burácení utichlo a podivná bolest z dlaní mu začala stoupat do předloktí, když už nestál, nýbrž klečel, pochopil, že první strážný, kterého té noci zabil, zdaleka nebyl poslední.

Uvědomil si, že holýma rukama jaksi zabil všechny ty, kteří ho obklopovali…

… a že s’Ex tam s bratrem pořád stojí.

Víc než mrtvé, které zabil, víc než hrůzu z toho, že je iAm uvězněn spolu s ním, víc než měděný pach krve, jež byla tak rudá a teď už nezůstávala jen v jeho šlépějích, si měl zapamatovat tichý smích, filtrovaný skrz články drátěného pletiva zakrývajícího obličej popravčího.

Tichý smích.

Jako by ho popravčí za ta jatka chválil.

Trez se nesmál. Začal vzlykat, zvedl k obličeji zakrvácené, rozbité ruce.

„Horoskop nelhal,“ řekl s’Ex. „Jsi mocnost tohoto světa vhodná k rozmnožování.“

Trez se sesul na bok, přistál v krvi, drahokamy zasazené v jeho rouchu se mu zarývaly do masa. „Prosím… pusť ho…“

„Vrať se do svých komnat. Dobrovolně a už nikomu neubližuj.“

„A pustíš ho?“

„Nejsi jediný, kdo umí zabíjet. A na rozdíl od tebe, já jsem cvičený v tom, jak způsobovat živým tvorům utrpení. Vrať se do svých komnat a tvůj bratr si nebude tak jako ty přát, aby se nikdy nenarodil.“

Trez se zadíval na své ruce. „Já o to nežádal.“

„O život nikdo nežádá.“ Popravčí nadzvedl iAmovo tělo ještě výš. „A někdy nežádají ani o smrt. Ty jsi však v situaci, kdy rozhoduješ o smrti tohoto muže. Tak co uděláš? Chceš bojovat proti osudu, který nemůžeš změnit, a odsoudit tohle neviňátko k žalostnému, zdlouhavému utrpení? Nebo splnit posvátnou povinnost vůči našemu lidu, kterou už mnozí před tebou považovali za ohromnou čest?“

„Pusť nás. Nech nás oba odejít.“

„To nezáleží na mně. Tvůj horoskop je, jaký je. Tvůj osud předurčily porodní bolesti tvé matky. Nemůžeš se mu bránit, stejně jako ses nemohl bránit jim.“

Když se Trez konečně pokusil vstát, podlaha byla kluzká. Krev. Krev, kterou prolil. A když stál na nohou, musel se prodírat krvavou změtí těl a překračovat ta, o nichž věděl, že je neměl právo připravit o život.

Šlépěje, které zanechával na mramoru, byly rudé. Rudé jako barmské rubíny. Rudé jako jádro plamenů ohně.

A ty, které po sobě zanechával nyní, vedly rovnoběžně s první řadou stop a vzdalovaly se od úniku, po němž tak zoufale prahl.

Dodalo by mu zmužilosti, kdyby tušil, že za dvacet let, tři měsíce, jeden týden a šest dní od tohoto okamžiku získá volnost a dost dlouho si ji udrží.

A k smrti by ho vyděsilo zjištění, že nějakou dobu poté se dobrovolně vrátí do paláce.

Popravčí mluvil tehdy v noci pravdu.

Osud působí na každého stejně lhostejně a neodvratně jako vítr na prapor, zmítá tkaninou existence jednotlivce sem i tam, jak se mu právě zachce, a neptá se, co si dotyčný praporec přeje.

Ani oč se snad modlí.

Kapitola první

NOČNÍ KLUB TEMNOTA, CALDWELL, NEW YORK

Klepání se neozvalo. Dveře kanceláře se prostě jen rozlétly, jako by do nich vrazilo auto. Nebo spíš dodávka. Nebo…

Trez „Latimer“ vzhlédl od papírů na svém psacím stole. „Velký Rob?“

… dělová koule.

Zástupce velitele ochranky koktal, mával všelijak rukama a Trez se přitom ohlédl skrz jednosměrné zrcadlo o rozměrech tři krát šest metrů, tvořící stěnu jeho velitelské centrály, která by dělala čest i vesmírné lodi. Nový klub praskal ve švech, lidé se hemžili v prostoru přestavěného skladiště, každý z těch ujetých chudáků představoval nejmíň dvě stě dolarů zisku – podle toho, jakou trpěl neřestí a co všechno potřeboval, aby se rozparádil.

Dnes měl noční klub teMnoTa poprvé otevřeno a Trez čekal problémy.

Jenom nečekal, že budou takové, že se kvůli nim ostřílený vyhazovač začne chovat jako dvanáctiletá holka.

„Co se kurva děje?“ otázal se, vstal a vystoupil zpoza stolu.

„Já… ty… já… ten chlap… on…“

Koukej se rychle vzpamatovat, nařizoval mu v duchu Trez. Nebo to z tebe vymlátím, hochu.

Konečně ze sebe vyhazovač vypravil: „To musíš vidět sám.“

Trez následoval Velkého Roba ven a seběhl po schodech dolů. Jeho kancelář byla samozamykací – ne že by tam ukrýval nějaká tajemství. Měl tam nicméně pár pěkných kožených pohovek a nejlepší videokamerové zařízení, které se dalo koupit přes eBay – a taky z principu neměl rád, když mu někdo lezl do jeho prostor.

„Tichej Tom hlídá, aby to nevyteklo,“ křičel Velký Rob, aby ho bylo slyšet, když se ocitli v přízemí.

„Jako že jde o únik chemikálií?“

„Já nevím, co to je.“

Skladba T. I. „About the Money“ řvala tak hlasitě, až působila téměř hmatatelně, a Trez se skrz ni musel probíjet, když se ubírali kolem chlapíka z ochranky, střežícího vstup do chodby k salonkům.

Stejně jako v druhém klubu, Železné masce, i tady musel mít pro zákazníky neviditelná místečka. Bylo dost těžké provozovat v Caldwellu ve státě New York síť prostitutek, aniž by něco proniklo na veřejnost.

„Tady,“ řekl Velký Rob.

Tichý Tom stál jako lidská hradba před zavřenými dveřmi třetího salonku v řadě. Trez však nemusel ani nahlédnout dovnitř, aby si dal dvě a dvě dohromady. Na tenhle výpočet mu stačil nos.

Odporně nasládlý puch bezduchého se vznášel chodbou a překonával pach potu a sexu lidí, kteří byli všude kolem.

„Kouknu tam,“ řekl chmurně.

Tichý Tom ustoupil stranou. „Ještě se hýbe. Ať je to, co chce.“

Jo, zabiják se patrně hýbal. Tihle šmejdi se museli zabít určitým konkrétním způsobem, jinak prostě pořád drželi – i když byli na kusy.

„Budeme muset zavolat sanitku,“ ozval se Velký Rob. „To jsem udělal já. Nechtěl jsem…“

Trez zvedl ruku. „To nic. A devětsetjedenáctku nevolej.“

Otevřel dveře, zašklebil se přes nával smradu a pak vstoupil do místnůstky tři krát tři metry. Stěny i podlaha byly černé, strop zrcadlový, shora měkce zářilo jediné zapuštěné osvětlovací těleso. Zabiják byl stočený do klubíčka v protějším rohu pod zabudovaným šukacím kanapátkem, sténal a vytékal z něj mastný sliz, páchnoucí jako přejetá zdechlina v kombinaci s čerstvě upečenými ovesnými sušenkami a dětským zásypem.

Odporné. A navíc mu to připomnělo kupované sušenky, které mu nechutnaly – a děti, o které nestál.

Podíval se na hodinky. Půlnoc. Xhex, šéfka ochranky, si užívala vzácný volný večer se svým mužem, Johnem Matthewem – a Trez ji musel donutit, aby si tuhle pauzu udělala, protože to bylo tenhle týden jedinkrát, co její hellren neměl službu s Bratrstvem černé dýky.

Bude to muset vyřešit sám.

Trez se vrátil na chodbu. „Tak jo, co se stalo?“

Velký Rob diskrétně ukázal hrst malých celofánových balíčků obsahujících nějaký prášek a žvanec bankovek. „Našli jsme ho, jak to prodává. Otevíral si na nás hubu. Praštil jsem ho a on se bránil – byl jak ďábel, a když vytáhl nůž, došlo mi, že jsem v maléru. Udělal jsem, co jsem musel.“

Trez zaklel, protože symbol otištěný na pytlíčcích s heroinem poznával. Nebyl lidský – a viděl ho už podruhé.

Byl to symbol ve Staré řeči upírů – a i tentokrát měl to svinstvo u sebe bezduchý? Tentokrát v roli dealera?

Vzal drogy a strčil si je do kapsy. Prachy nechal vyhazovači. „Měls štěstí, že tě nezabil.“

„Povím to poldům. Všechno je nahrané na kamerách.“

Trez zavrtěl hlavou. „Policajty do toho tahat nebudeme.“

„Nemůžeme ho tam nechat.“ Velký Rob pohlédl na svého němého parťáka. „Umře.“

Překonat lidskou mysl – obě lidské mysli – bylo dílem okamžiku. Jakožto Temný se Trez podobal všem ostatním upírům, byl schopný vniknout do mozkové kůry a přerovnat tam myšlenky a vzpomínky, jako by šlo o křesla a pohovky v obývacím pokoji.

Nebo je třeba taky úplně vystěhovat z domu.

Tělo Velkého Roba se okamžitě uvolnilo; přikývl. „No jasně. Můžeme tu zůstat. Beze všeho, šéfe – a žádný strachy, jestli nechceš, aby tam někdo lezl, ať je po tvým.“

Trez ho plácl po zádech. „Na tebe je vždycky spoleh.“

Vracel se zpět do své kanceláře a nepřestával v duchu nadávat. Už před několika měsíci oslovil bratry, hned když poprvé natrefil na bezduchého, který měl u sebe tohle svinstvo. A měl v úmyslu to s nimi nadále řešit. Ale ledacos se do toho připletlo, jako třeba že po něm šli chlapci s’Hisbe, a pak tu byla Selena…

Už pouhá myšlenka na Vyvolenou ho přiměla zavřít oči a zpomalit krok na schodech.

Ale pak se na to vykašlal, protože jinak by se zřítil střemhlav do černé díry. Dobrá zpráva? Během posledních devíti měsíců trávil spoustu času snahou odpoutat svou mysl, emoce i duši od problému zvaného Selena.

Takže byl na tuhle dřinu zvyklý.

Naneštěstí se mu pořád vtírala do myšlenek, jako by měl zvýšenou teplotu, která vás pronásleduje bez ohledu na to, jak moc toho naspíte a jak moc se snažíte správně stravovat.

A někdy to nebylo jen pouhé vtírání – a právě proto musel občas opustit sídlo Bratrstva a přespat ve svém bytě v budově Commodore.

Koneckonců, vázaní muži bývají nebezpeční a skutečnost, že s ní není – a nemůže být – v tomhle ohledu vůbec nic neměnila. Zvlášť když krmila bojovníky, kteří z nějakého důvodu nemohli pít ze žil svých družek.

Bylo to úplně šílené.

Byla ctnostnou služebnicí Stvořitelky a on byl napravený závislák na sexu, jemuž nad hlavou visel rozsudek čehosi na způsob doživotního vězení – a přesto mu pták i koule tvrdily, že právě tohle je recept na věčnou lásku.

Jo. Náramně samolibé výpočty.

Panebože, málem se mu ulevilo, že mu v jednom z pokojíčků na sex krvácí zabiják. Aspoň má nad čím přemýšlet – což je lepší než civět do anonymního davu cizinců holdujících vlastním závislostem díky ženským a chlastu, jimiž je zásoboval právě on.

Zatímco čekal, až dopadne další rána.

Z rukou s’Hisbe.

Kapitola druhá

DOUPĚ, SÍDLO BRATRSTVA

Rhage zamračeně zíral přes horní okraj Caldwellského denního kurýra. Ze stanoviště na kožené pohovce měl až moc dobrý výhled na Lassitera, nahého do půl těla, jak si hraje sám se sebou.

Tedy fotbálek.

Padlý anděl obsluhoval Vishousův stůl jako profík, kmital ze strany na stranu – a sám sebe zahrnoval urážkami.

„Dotaz,“ zamumlal Rhage a přesunul si poraněnou nohu. „Uvědomuje si některá z tvých osobností, že jsi schizofrenik?“

„Tvoje máma je tak blbá,“ – Lassiter se odhmotnil a znovu se zjevil na druhé straně stolu, přičemž zběsile kroutil rukojeťmi tyčí – „že neumí ani zavolat 911, protože nemůže najít na telefonu jedenáctku.“

Vishous se ozval: „Tomu se říká mnohačetná osobnost, Hollywoode. Ne schizofrenie.“

Bratr položil kožený váček s tabákem a hromádku cigaretových papírků na stoh Sports Illustrated – právě když Lassiter vyrazil vítězný pokřik.

„A vida,“ poznamenal Vishous polohlasem. „Ten idiot konečně vyhrává.“

Rhage zasténal, jak se snažil najít pro svou nohu vhodnější pozici. On i Vishous by byli venku a bojovali – nebýt toho, že ho jeden bezduchý zasáhl zrezivělým nožem a Vishous utrpěl průstřel levého ramene.

Aspoň že budou do čtyřiadvaceti hodin zase oba schopní provozu, především díky Seleně. Kdyby se tak štědře nedělila o svou žílu, nebyli by schopni tak rychlého uzdravení – zvlášť vzhledem k tomu, že ani jedna z jejich životních partnerek nebyla schopna vyhovět tímto způsobem jejich stravovacím potřebám.

Ale byla to hrůza, takhle tu vysedávat jako párek mrzáčků.

A pak tu byl faktor Lassiter.

Doupě bylo víceméně stejné jako vždycky: plné boxovacích pytlů, stereozařízení a počítačů, fotbálku a televizoru o rozměrech městského parku. Běžel sportovní kanál, kde se mluvilo o vysokoškolském fotbalu v souvislosti s NFL; všude se povalovaly prázdné láhve od Grey Goose; a Butchova garderoba už přetékala až na chodbu. Jo, a z repráků řvala „Hell of a Night“ od Schoolboy Q.

Ale už to nebylo výlučně jen pánské území. Ve vzduchu se vznášel Marissin typický parfém – nějaký Chanel? – a na konferenčním stolku ležel lékařský kufřík doktorky Jane. Ty flašky od vodky? Jen za dnešní odpoledne a večer a Vishous je uklidí, než půjde spát. A pak tu byly k vidění taky Journal of American Medical Association a magazín People.

A kuchyně byla uklizená, s mísou čerstvého ovoce a ledničkou plnou jiných věcí než zbytků sendvičů a balíčků porcované sójové omáčky.

Rhage se vrhl do toho ledového království, jen co přišel, a zmocnil se litrového balení mátové zmrzliny s kousky čokolády. To bylo asi před půl hodinou, a už ho zase začínala honit mlsná. Možná je načase vrátit se do hlavní budovy…

Spustil se „Holy Ghost“ od Jeezyho a Lassiter začal rapovat.

Rapovat.

„Proč jsi ho sem zval?“ zeptal se Rhage – právě když Vishous vyplázl jazyk, aby olízl papírek ručně balené cigarety. „A odkdy máš tenhle piercing, sakra?“

„Nezval. Šel za námi přes nádvoří. A od minulého měsíce.“

„Proč sis to udělal?“

Vishous vrhl na protější pohovku zlomyslný úsměv, víčka mu klesla přes diamantové oči. „Jane to má ráda.“

Rhage se vrátil ke svým novinám. „Nemusím vědět všechno, bratře.“

„Jako bys neudělal to samé, kdyby o to Mary stála.“

„Doktorka Jane si o to řekla? Jako by jí nestačilo, že máš kolem tlamajzny bradku? Ale jdi.“

Dočkal se jen dalšího úsměvu.

„Necháme toho…“ Zaměřil se na horoskopy. „Tak jo, v jakém jsi znamení, Lassitere?“

„Jsem pohádka,“ – padlý anděl se bleskem přemístil na druhou stranu – „s východem slunce v polibprdelním kvadrantu. A abys věděl, byl jsem stvořený, nenarodil jsem se, takže žádné datum narození nemám.“

„Ale datum pohřbu ti klidně řeknu,“ ozval se Vishous.

„Co takhle tričko?“ Rhage otočil stránku. „Jenom tričko. Zabilo by tě, kdyby ses zakryl, anděli? Na tohle se nikdo nemusí dívat.“

Lassiter se krátce zamyslel… a pak začal znovu řádit kolem stolu a dal gól, nad nímž orgasticky sténal.

Vishous si zakryl oči. „Nikdy mě nenapadlo, že se budu modlit, abych oslepl.“

Rhage zmuchlal noviny a hodil je po Lassiterovi. „Ale no tak, blbečku! Chci si taky ještě někdy zahrát…“

Rhageův telefon dostal epileptický záchvat a vibroval mu na zadku jako šílený, dokud se nenaklonil ke straně a nevylovil ho ze zadní kapsy kožených kalhot. „Jo,“ pronesl, aniž se podíval na číslo.

Trezův hlas zněl tlumeně. „Mám problém.“

„Co se děje?“

„Zneškodněný bezduchý u mě v klubu. Vymyl jsem mozky vyhazovačům – zvlášť tomu, co se s ním popral – ale věčně to nevydrží.“

Rhage vstal. „Za pět minut jsem tam.“

„Díky, chlape.“

Rhage ukončil hovor a kývl na Vishouse. „Hele, já vím, že jsme na marodce, ale tohle není bojová situace.“

„Nemusíš mi říkat dvakrát. Kam jdeme?“

Lassiter se napřímil. „Do terénu!“

„Ne…“

„Ne…“

„Umím být nejen dekorativní, ale i užitečný, vždyť víte.“

Vishous se chopil zbraní; zašklebil se, když si připínal pouzdro s dýkami a zasouval do něj pár ostrých a lesklých zbraní jílcem dolů. „Pochybuju, že budeme potřebovat beranidlo.“

„Možná nám bude přát štěstí.“ Rhage zamířil ke dveřím. „Ale nevsadil bych si na to.“

„Nechci tady zůstat sám…“

„A bůhvíjak dekorativní tedy nejsi, anděli.“

Venku panovala podzimní noc, chladný a svěží zářijový vzduch štípal Rhage v nose a probouzel bestii pod jeho kůží, když kráčel přes nádvoří k velkému kamennému vstupnímu portálu sídla.

Páni, už se nemohl dočkat, až se Mary vrátí z práce v Domě bezpečí.

Všechny ty řeči o jazycích a o tom, jak je mají ženské rády na určitých místech – no dobrá, byly to jen asi tři věty, ale stačilo to víc než dost – pěkně ho napružily.

O deset minut později, vybaven dvěma čtyřicítkami, párem dýk a metrovým kusem řetězu, se spolu s Vishousem odhmotnil do caldwellského okrsku balíren masa; oba stanuli na ulici naproti Trezovu novému podniku. Klub teMnoTa sídlil v přestavěném skladišti a jako vždycky přede všemi podniky Temných se i tady klikatila fronta až za roh; lidé tam stáli jako krávy, které čekají, až přijdou na řadu u žlabu. Hudba duněla, záblesky světel a laserové paprsky pronikaly tisíci skleněných tabulek a podnik působil jako třípatrová psychedelická vidina uvězněná pod plechovou střechou.

Zamířili k zadnímu vchodu a leckterá hlava se za nimi otočila, ale to bylo fuk. Lidské ženy si upírů vždycky všímaly – možná to bylo něco hormonálního; možná to dělala ta černá kůže.

Rozhodně to nepůsobila ta kozí bradka. Ale no tak.

Jo, v minulosti snad byly doby, kdy by tím pochybným zbožím nepohrdl, ale teď už ne. Má svou Mary a to mu stačí víc než dost. Vishous je na tom s Jane stejně.

No, s Jane a „zdravou“ dávkou bičů a řetězů.

Úchyl.

Zadní vchod do klubu tvořily dvojité dveře s trojitým zámkem, zákazem vstupu nepovolaným a očividně i s nějakou tou bezpečnostní kamerou, protože jen co k nim přistoupili, otevřel jim vyhazovač.

„Vy jste…?“

„Jo.“ Vishous vrazil dovnitř. „Kde je Trez?“

„Tudy.“

Tmavé chodby. Otupělí, opilí lidé. Otupělé, opilé prostitutky. A už tu byl Trez, stál před černými dveřmi pod černým světlem.

Temný vypadal působivě i v šeru a na vzdálenost deseti metrů. Byl vysoký a jeho trup měl tvar obráceného trojúhelníku, od širokých, mohutných ramen se svažoval k útlému pasu, silná stehna a dlouhé nohy to celé podpíraly. Jeho pokožka měla barvu mahagonového stolu v jídelně sídla, oči černé jako půlnoc, vlasy ostříhané tak, že tvořily jen obrys na lebce. To všechno však byla jen pěkná zástěrka.

Ve skutečnosti šlo o tak nebezpečné zboží, jaké se nedá koupit na žádném zbrojařském veletrhu.

Temní byli smrtonosní, schopní triků, nad kterými žasli i členové Bratrstva – a obvykle se drželi stranou, zůstávali na území s’Hisbe daleko za městem. Trez a jeho bratr iAm tvořili výjimky z tohoto pravidla.

Mělo to něco společného s Rehvengem. Ne že by se Rhage někdy vyptával.

„Kde ho máte?“ zeptal se Vishous, když si s Temným plácl do dlaní.

„Tady.“

Rhage učinil totéž a pozdravil Temného pevným objetím. „Jak je?“

„Máme tu komplikaci.“ Trez ustoupil a otevřel dveře. „A není to, jak si myslíš.“

„Mrtvý“ zabiják lezl po podlaze a zvolna se svíjel pomocí nohou a rukou. Ty byly na různých místech polámané, špička jedné nohy stočená nesprávným směrem, loket vytrčený v prapodivném úhlu, a hodně toho z něj vyteklo; na podlaze se hromadila kaluž Omegovy olejovité, černé krve.

„Pěkná práce.“ Rhage vyndal z kapsy bundy hroznové lízátko a sloupl obal. „To udělal vyhazovač?“

„Velký Rob.“ Trez natáhl ruku. „A tady je ta komplikace.“

Na dlani mu ležela hromádka nijak zvláštních balíčků drog…

Moment.

Vishous je sebral rukou v rukavici. „Přesně jako ty, cos dal Butchovi, že jo?“

„Přesně ty.“

„Jo, to je dílo.“

„Přišlo se předtím na něco?“

„Butch mluvil s Assailem a Assail zapíral, zapíral a zapíral, že s nimi kšeftuje. A tím to skončilo. Nic jiného se nedělo a měli jsme jiné priority, chápeš?“

Rhage se zakousl do čokoládového středu lízátka, naklonil se a v duchu se podivil. Drogy byly označené červeným razítkem… symbolem smrti ve Staré řeči.

Chrih.

Assail bude ve velkém průšvihu, jestliže využívá nepřítele k tomu, aby dostal svoje zboží do ulic.

Vishous si volnou rukou prohrábl černé vlasy. „Už vím, proč jsi tuhle věc prostě nepropíchl a neposlal zpátky k Omegovi.“

„Můj vyhazovač říká, že zabiják přišel se zákazníky a kšeftoval v malém. Byl vyzván, aby odešel, měl námitky, zaútočil a pak to Velký Rob vyřídil. Tenhle konkrétní bezduchý tu byl poprvé, ale to nic neznamená, protože máme zahajovací večer. Základ ovšem je, že já ve svých podnicích nenechám nikoho dealovat, ať je to člověk, nebo ne. Nechci mít u policajtů víc vroubků, než už máme…“

Zatímco ti dva mluvili, Rhage ocucal bílou špejli do čista a přistihl se, že si Temného měří pohledem.

Skočil jim do řeči otázkou: „Proč už nechodíš k Poslednímu jídlu?“

Vishous k němu sjel pohledem, tvrdým jako diamant. „Bratře, soustřeď se.“

„Ne, já to myslím vážně.“ Opřel se kyčlí o černou zeď. „Co se děje, Trezi? Chci říct, naše jídlo ti není dost dobré?“

Vishous rozpřáhl ruce. „Hollywoode, mohl by ses vrátit k věci…“

„Víš, dneska večer jsem použil Selenu a její krev je úžasná…“

Proběhlo to neuvěřitelně rychle. Jednu chvíli ho Vishous napomínal, zatímco on se dostával k tomu podstatnému, že totiž Temný potřebuje napít z něčí žíly.

Vzápětí ho za krk držela Trezova obrovitá dlaň a uzavírala mu přívod vzduchu do plic.

Zatímco její majitel cenil zuby a vrčel, jako by Rhage byl nepřítel.

Během mžiku a navzdory ošklivému poranění ramene přešel Vishous do protiútoku, skočil na Temného celým tělem, zatímco Rhage popadl mocné zápěstí, aby uvolnil sevření. Neuvěřitelné, nebylo jim to nic platné. I když se Vishousových téměř sto padesát kilo snažilo Treze odtrhnout a Rhage napínal všechny síly, Temný byl jako cihlová zeď, skoro to s ním nehnulo.

A pak všem třem vyvstala skutečná starost.

Rhage zamrkal, a když otevřel oči, zaplavilo stísněný, černý prostor zářivé světlo.

„Kurva,“ cedil Vishous skrze zuby. „Pusť ho, Trezi, krucinál! Máme problém!“

Pod Rhageovou pokožkou ožila bestie, probuzená smrtelnou hrůzou.

„Trezi! Pusť!“

Temnému něco došlo – jestli to způsobilo to světlo, nebo skutečnost, že rysy Rhageovy tváře už se začínaly měnit – a trochu uvolnil stisk.

Teď nastoupil Vishous, srazil Temného na kluzkou podlahu a skočil na něj, černá dýka se zableskla a v mžiku spočinula na krční tepně.

Rhage klel, kašlal a párkrát se zhluboka nadechl. Do háje. Jeho bestii stačilo málo i za nejlepších okolností, když byl pěkně nakrmený, pěkně sexuálně ukojený a měl dost pohybu. Ale když se ho někdo pokouší zabít?

I když pro to má možná sakra dobrý důvod?

Temný se s Vyvolenou očividně svázal, protože tahle reakce byla plná mužských hormonů.

„Promiň,“ mumlal Trez. „Nevím, co to do mě vjelo. Přísahám na bratrův život.“

„Proč jsi…“ Rhage škobrtal přes vlastní slova, „… nám neřekl, že ses s ní svázal?“

Následovala pauza. Pak Trez pronesl: „Já… do háje.“

Vishous přidal řadu sprostých slov. „Zůstaneš v klidu, Temný, nebo ti mám rozpárat krk?“

„Je to dobrý. Přísahám.“

Okamžik poté přistoupil Vishous k Rhageovi. „Rhage…? Bratře?“

Rhage si přiložil dlaně k obličeji a sunul se k zemi, až seděl na podlaze. Nádech. Výdech. Nádech. Výdech.

Stačilo, že už měli v klubu bezduchého.

Štamgast v podobě jeho bestie bylo to poslední, co potřebovali.

Nádech.

Výdech…

„Co je s ním?“ zeptal se Trez.

„Už nikdy nebuď vůči tomu volovi agresivní,“ bylo to poslední, co Rhage uslyšel, než mu celý svět zmizel jako kouř v průvanu.

Kapitola třetí

V nejposvátnější síni královského paláce s’Hisbe stál s’Ex za dveřmi bez kliky, bez zámku, kde takřka ani štěrbina neoddělovala výplň od stěny, do níž byly zasazené.

Z druhé strany slyšel pláč novorozeněte a ten zvuk, žalostná prosba o pomoc, o záchranu, o přispění, mu vstupoval ušima až do duše. Ruka se mu třásla, když ji přiložil k chladné ploše. Jeho dcera. Jeho potomek. Patrně jediný, kterého kdy bude mít.

Nemluvně nebylo v obřadní síni samo. Byl tam velekněz AnsLai, vrchní astrolog a tretarius, hodnostář pověřený sledováním a zaznamenáváním takovýchto událostí.

Nemluvně zabalila chůva do čistě bílé přikrývky utkané z vlny, než ho tam odnesli a zanechali s těmito třemi muži.

Aby plakalo pro otce, který ho nepřijde zachránit.

s’Exovi bušilo srdce tak prudce, až se rytmický tlak přenášel do bělma očí. Neočekával takovou reakci, ale zřejmě právě tato mimořádná verva byla důvodem, proč se nesměl dítěte dotknout – ani s ním zůstat o samotě. Od chvíle, co královna přibližně před šesti hodinami porodila, mu bylo dovoleno spatřit dceru dvakrát: jednou poté, co ji očistili, a právě teď, když ji přenášeli do té bílé mramorové místnosti, kde nebyla žádná okna a jen jedny dveře… zamčené zevnitř.

Vteřina jejího narození to určila, vyžadovala to. Tak velel zvyk. Hvězdy se uskupily tak, aby jeho dcera nebyla dědičkou trůnu, a tudíž musí být…

Musíš dovnitř! křičelo jeho srdce. Zastav to, zastav to dřív, než…

Ticho.

Najednou bylo ticho.

Hrdlem mu stoupal vibrující zvuk raněného zvířete, unikl mu z úst a s’Ex zaťal pěst a udeřil do dveří tak prudce, až na nich vznikla hvězdicovitá prasklina, šířící se z místa dopadu.

Zdrcený a smrtelně nebezpečný pochopil, že se musí vzdálit, než udělá ještě něco tak nepředstavitelného jako to, čeho se právě dopustil. Zakopl o své černé roucho, otočil se na patě a klopýtal chodbou. Mlhavě vnímal, že vráží do zdí, síla setrvačnosti ho odrážela nalevo napravo, rameny opakovaně bouchal do kluzkého bílého mramoru.

Kdovíproč si vzpomněl na jednu noc před mnoha lety, nejméně před dvěma desetiletími, kdy musel čekat u východu na TrezLatha, Pomazaného, až přijde a pokusí se uprchnout. Teď dělal totéž co tehdy on.

Prchal.

Aniž se ve skutečnosti osvobozoval.

Na rozdíl od Treze, který neměl dovoleno opustit palác, s’Ex jakožto královnin popravčí směl. Byl také tím, kdo nesl odpovědnost za všechny příchozí a odchozí.

Nikdo ho nebude zdržovat.

A to dnes v noci zachrání nejeden život.

To ticho, to děsivé, zvučné ticho, mu kalilo mysl, když se proplétal bludištěm chodeb a blížil se právě k tomu východu, který svého času vyhledal Trez. I on byl odsouzený, postavení hvězd v okamžiku jeho zrození znamenalo víc než povaha nebo výchova.

Tyto konstelace, tak vzdálené, tak neznámé ve chvíli narození a nepoznatelné v dospělosti, určovaly všechno. Postavení dotyčného. Jeho práci. Jeho cenu.

A s’Exova dcera se stejně jako Trez narodila pod zlým znamením, jež bylo rozsudkem smrti.

Devět měsíců očekávali její zrození, společnost jako by zkameněla, když byla královna těhotná. Taková sláva, jaká nastala jen jednou za uplynulá dvě staletí vlády současné panovnice – a z níž se narodila princezna. Samozřejmě, skutečnost, že současné početí měl na svědomí královnin popravčí, byla daleko méně světoborná a nikdy nepronikla na veřejnost. Lépe kdyby to byl nějaký aristokrat. Aspoň vzdálený příbuzný královského rodu. Muž označený horoskopem za významného.

Anebo ještě líp, kdyby šlo o nějaké zázračné, neposkvrněné početí.

Běda, nebylo tomu tak. Otcem byl ten, kdo začínal jako sluha a získal si důvěru, přístup a mnohem později posvátný sexuální akt. Jenže to všechno bylo v jejich matriarchálním řádu víceméně bezvýznamné; muž byl vždycky podružný. Nejdůležitější byl výsledek – novorozeně – a matka.

Existovala možnost, když přišlo dítě na svět, že jakožto žena by mohlo přeskočit současnou dědičku trůnu; to záleželo na hvězdách.

Ačkoliv by to mělo za následek další smrt, protože mohla existovat jen jedna dědička trůnu – stávající princezna by musela být rituálně usmrcena.

Všichni očekávali zprávu. Čas a datum byly řádně zaznamenány a vrchní astrolog se odebral do své observatoře, kde vykonal měření noční oblohy…

s’Ex se dozvěděl o osudu svého novorozeněte dřív než řadoví občané, ale až po dvořanech: narození nebude ohlášeno. Královna potvrdí nástupnictví své současné dcery. Všechno bude dál tak jako dosud.

A tím to končilo, jeho osobní tragédie zůstala pohřbená pod dvorským protokolem a úctou k panovnickému rodu a dlouholeté astrologické tradici.

Od začátku věděl, že to je možné. Ale buď z arogance, nebo z nevědomosti nebral tuhle strašlivou realitu na vědomí.

Tuhle strašlivou realitu.

Když konečně vyrazil do noci, nabíral dech a vypouštěl ho v obláčcích. Nikdy neočekával, že se jeho osobní historie protne s nadvládou hvězd.

To od něj bylo fakt dost pitomé.

Opřel se rukama o kolena, ohnul se a zvracel do posečené, usychající trávy.

Dávení jako by mu trochu pročistilo hlavu až do té míry, že se mu to skoro chtělo zopakovat. Potřeboval něco dělat, cokoli… nemohl se vrátit do paláce – nejspíš by zabil prvního Temného, na kterého by narazil, jen aby smyl bolest.

Jeho spása, pokud vůbec existovala, vycházela z povinnosti. Po této události je třeba vykonat jednu oficiální záležitost a její vykonání je jeho povinností vymahače.

Trvalo dlouho, než dokázal zklidnit svou mysl i emoce dost na to, aby se odhmotnil, a když byl schopen rozptýlit molekuly svého těla, vydal se za hradby Teritoria s podivným pocitem soucitu.

Byl si zcela jistý, že královna v tomto okamžiku nepociťuje vůbec nic. V důsledku horoskopu byl ten nevinně utracený dětský život znehodnocený až k úplné bezcennosti, navzdory skutečnosti, že se zrodil z královské dělohy.

Uskupení hvězd mělo větší význam než uskupení DNA.

Tak to bylo odjakživa. A navěky bude.

I když bylo teprve září, připadalo mu cestou do centra Caldwellu, že ještě nikdy nezažil tak studenou noc.

Kapitola čtvrtá

Vyvolená Selena vstoupila do výcvikového centra zadní stěnou komory vedle kanceláře, a když tudy prošla, narazila na obrovskou postavu za psacím stolem.

Tohrment, syn Hharmův, vzhlédl od počítače. „Jé, ahoj, Seleno. Překvapení.“

Zrychlený tep se jí zase zpomaloval, přiložila si ruku k hrudi. „Nečekala jsem, že tu někoho uvidím.“

Bratr se znovu zaměřil na modrou záři obrazovky. „Jo, už jsem zase v práci. Znovu zahájíme provoz.“

„Provoz čeho?“

„Výcvikového centra.“ Tohr se opřel zády do nejšerednějšího zeleného koženého křesla, které kdy viděla. A při řeči hladil područku, jako by šlo o vzácné umělecké dílo. „Před nájezdy jsme tu měli zavedený dobrý program. Ale potom moc členů glymery zahynulo při útocích a ti, co přežili, opustili Caldwell. Teď už se vracejí a bůhví, že potřebujeme pomoc. Vyhlazovací společnost řádí jako krysy ve skladišti.“

„Říkala jsem si, k čemu celé tohle zařízení sloužilo.“

„Uvidíš to na vlastní oči.“

„Možná,“ řekla. Ale jen jestli si pospíší…

„Není ti nic?“ vyskočil bratr.

Svět se kolem ní zčistajasna roztočil, zkroutil jí hlavu – nebo se otáčela místnost? Ať tak nebo tak, Tohrment ji zachytil dřív, než dopadla na zem, zvedl ji v náručí.

„To nic, nic mi není… jsem v pořádku,“ řekla.

Aspoň se domnívala, že ta slova pronesla nahlas. Nebyla si tím jistá, protože Tohrovy rty se pohybovaly a upřeně jí hleděl do očí, jako by s ní mluvil, ale neslyšela jeho hlas. Ani svůj. Nic.

Než se nadála, ocitla se v jedné z vyšetřoven a Vishousova shellan, doktorka Jane, na ni upírala tmavě zelené oči zpod krátké plavé kštice – vtělená obava.

Lustr na stropě svítil příliš silně a Selena zvedla dlaň, aby si zakryla obličej. „Prosím – to není nutné…“

Zčistajasna si uvědomila, že se slyší a svět, předtím zmatnělý a jakoby rozostřený, se znovu rýsuje v ostrých detailech.

„Na mou duši, nic mi není.“

Doktorka Jane si založila ruce v bok a jen tam stála, jako by byla barometr, který provádí jakési měření.

Na okamžik zasáhl Selenu strach. Nechtěla, aby věděli, že…

„Nenakrmila jsi právě někoho?“ zeptala se lékařka Bratrstva.

„Asi před hodinou. A nejedla jsem. Zapomněla jsem se najíst.“ Což nebyla lež.

„Nemáš nějaké zdravotní problémy, o kterých bych měla vědět?“

„Ne.“ Což už byla lež. „Jsem naprosto zdravá.“

„Tumáš,“ Tohr jí vtiskl něco studeného do ruky. „Vypij to.“

Poslechla a zjistila, že je to cola v červené plechovce, na níž se skvěl nápis „Rozděl se s kámošem“.

A opravdu ji to vzpamatovalo. „To je dobrota.“

„Už máš lepší barvu.“ Doktorka Jane si založila paže na hrudi a opřela se o jednu z nerezových skříněk. „Pij dál. A možná bys měla uvažovat, jestli by nebylo dobré povolat někoho jiného, aby…“

„Ne,“ řekla ostře. „Splním svou povinnost.“

Význam toho, že sem chodí a poskytuje svou krev bratrům a ostatním, kteří se nemohli krmit od svých družek, bylo to jediné, co ji udržovalo v chodu. Bylo to spojení s normálním životem, základ práce, jež měla význam, metronom nocí a dnů, bez kterého by se užírala zlým osudem, vymykajícím se z její moci.

Trápila se skutečností, že jí dochází čas – a nikdy si nebyla jistá, kdy přijde její poslední chvilka, kdy dělala to, co dělala, naposled. A tím pádem bylo to, že tu slouží, absolutně zásadní.

Dál popíjela colu a říkalo se toho mnoho, lékařka kladla otázky, ona odpovídala. Na obsahu slov nezáleželo – pronesla by cokoli, jakoukoli lež, polopravdu nebo falešnou konstrukci, jen aby se osvobodila z téhle vykachlíkované místnosti a mohla pokračovat k poslední návštěvě dnešní noci.

„Dokončím svou povinnost.“ Přinutila se k ledabylému úsměvu. „A pak si odpočinu. Slibuju.“

Po chvilce doktorka Jane přikývla – a bitva byla konečně vítězně dobojována.

Jedna bitva ano, ale válka, to byla docela jiná bestie.

„Prostě mi nic není.“ Selena seskočila ze stolu. „Fakt a doopravdy.“

„Přijdeš za mnou, kdyby se to opakovalo, ano?“

„Samozřejmě.“ Na oba se usmála. „Slibuju.“

Když odcházela z vyšetřovny, říkala si, že by jí taková lež měla vadit. Ale nemohla si už dopřát přepych svědomí.

Běžela o závod se smrtí a nic, ani lidé, kterých si vážila… ani muž, jehož milovala… se jí nesmělo plést do cesty.

Přežití pro ni bylo takříkajíc sólový výkon.

V klubu teMnoTa musel Trez chviličku kašlat, aby se mu hrtan vrátil zpátky na své místo, než se posadil. Jedno se o Vishousovi dalo úspěšně tvrdit: v dominanci se vyznal.

To zas jo.

Ale tamhle v koutě se trochu příliš jasně formoval průšvih.

Na druhém konci zšeřelého prostoru pokoje na sex ležel Rhage stočený do klubíčka, oči zavřené, dech mu vycházel a vcházel do otevřených úst v tak pravidelném rytmu, že buď sám sebe hypnotizoval, nebo byl v kómatu.

„Co to dělá?“ zeptal se Trez.

„Snaží se neproměnit v nestvůru.“

Trez zvedl obočí. „Doslova.“

„V Godzillu. Akorát že fialovou.“

„Proboha… já myslel, že jsou to jen drby.“

„Kdepak.“

Vishous uchopil do dlaně černou dýku a zvedl ji do výše. Prudkým bodnutím odstranil bratr pozůstatky zabijáka tím, že je bodl do prázdné hrudi; vzápětí projel nocí ostrý blesk modrobílého světla podobný světlici, načež zmizel a vzal s sebou většinu páchnoucích ostatků. Mastnou skvrnu záblesk nevyřešil, ale Trez vybavil tyhle místnosti odtokem uprostřed a hadicí, diskrétně skrytou pod otomanem.

Lidi taky dovedou nadělat binec.

„Takže jsi vázaný, hm,“ poznamenal Vishous, jakmile to vyřídil, a přitom pozoroval druhého bratra jako člen smečky střežící padlého vlka.

„Pardon, cože?“

„Selena. Jsi s ní svázaný.“

Trez zaklel a promnul si obličej. „Ale ne. Fakt ne.“

„Jedna moc moudrá osoba mi kdysi řekla… lži si, komu chceš, jenom nikdy nelži sobě.“

„Koukej, já nevím…“

„Tak proto jsi poslední dobou tak často z domu?“

Trez zauvažoval, nemá-li dál mlžit, ale k čemu by to bylo. Právě napadl muže, jehož si vážil, muže, který byl navíc totálně a kompletně zamilovaný do své ženy, jen proto, že přijal krev – a nic jiného – od Vyvolené vyškolené k tomu, aby takovou službu poskytovala.

Jestli mu nevtisklo rovnou na čelo pečeť vázaného muže tohle, tak už nic.

„Já jen…“ Trez potřásl hlavou. „Do háje. Tak fajn. Svázal jsem se – a nemůžu být u toho, když vás všechny krmí. Chci říct, vím, že je to nutná služba a žilou to končí, bla bla bla. Ale je to moc nebezpečné. Každou chvíli můžu provést,“ – ukázal na Rhage – „tohle.“

„Nechce tě? Kvůli Phurymu to určitě není. Ten si tě pekelně považuje.“

Jo, on a Primal, který nesl odpovědnost za všechny Vyvolené, byli v pohodě. Škoda že problém je jinde. „Prostě by to nefungovalo.“

„Proč?“

„Nemůžeme se vrátit k tomu, proč měl nějaký bezduchý u sebe Assailovy drogy?“

„Bez urážky, ale právě jsem ti prokázal obrovskou laskavost, když jsem ti neudělal z hrdla cedník. Myslíš, že bys mi mohl prokázat tu čest a mluvit pravdu?“

Trez se zadíval na své ruce a roztáhl prsty do vějíře. „I kdybych se nevyspal s tisícovkou lidských žen, nejsem zrovna svobodný.“

„Rehv říkal, že svůj dluh vůči němu jsi splatil víc než dost.“

„Pouto, které mě váže, se k němu nevztahuje.“

„Tak kdopak tě má na špagátu?“

„Naše královna.“

Ozvalo se dlouhé, tlumené hvízdnutí. „V jakém směru?“

Zvláštní že strávil s Bratrstvem tolik času, a nikdy jim nic neprozradil o Damoklově meči, který nad ním visí. Ale na druhé straně, moc dlouho nedělal nic jiného, než že sám předstíral, že tam není.

„Mám sloužit dědičce trůnu.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Při narození. Tedy při mém.“

Vishous svraštil čelo. „Královna ví, že jsi tady?“

„Jo.“

„Měl jsi nám to prozradit dřív, než ses k nám nastěhoval. Tím nechci říct, že bychom tě neubytovali, ale tvůj národ bývá velice vybíravý ohledně toho, s kým se stýká. Máme dost problémů i bez diplomatických sporů s klanem s’Hisbe.“

„Ale můžou nastat polehčující okolnosti.“ V kapse košile mu začal vibrovat telefon, sáhl po něm a vypnul ho, aniž by se podíval, kdo volá. „Momentálně visím ve vzduchoprázdnu. S možností, že do toho buď spadnu po hlavě, nebo že dojde ke zvratu, který by mě mohl zachránit.“

„Selena o tom ví?“

„Částečně.“

Bratr kývl hlavou. „No, je to tvůj boj – aspoň pokud jde o Vyvolenou. Ale pokud by to mělo dopad na Wratha a náš trůn…? V sázce je všechno.“

„Každým dnem. Dozvím se to každým dnem – královna má porodit doslova každou chvíli.“

„Já před svým králem nic netajím.“

Trez znovu ucítil vibrace telefonu a podruhé je umlčel. „Jen mu řekni, že kostky ještě nedopadly. Nevíme, co se děje. Možná horoskop nebude odpovídat mému – a pak budu volný.“

„Vyřídím to.“

Následovala chvilka mlčení a pak se Trez začal ošívat. „Proč se na mě takhle díváš?“

Když se nedočkal odpovědi, vstal a oprášil si zadek. A ty diamantové oči se z něj pořád nespouštěly. „Haló? Vishousi – co je, kruci.“

„Dochází ti čas,“ řekl bratr tlumeným hlasem. „Na obou frontách.“

Trezův telefon se opět ozval, ale nemohl tu zatracenou věc vzít, ani kdyby chtěl. „O čem to mluvíš?“

„Jsou tu dvě ženy. A v obou případech ti dochází čas.“

„Nevím, co to krucinál…“

„Ale jo, víš. Přesně víš, o čem mluvím.“

Ne, protože v jeho životě figurovala jen jedna časovaná bomba, díkybohu. „Rhage se probudí, nebo potřebuje odtahovku?“

„O něj tady nejde.“

„No, o mě taky ne. Vážně, nepotřebuje lékařskou pomoc?“

„Ne. A o tom není řeč.“

„Máš špatné načasování, kámo. Já se na tomhle rozhovoru nepodílím.“

Kromě toho – kdoví, možná že kdyby na něj meč s’Hisbe nedopadl, mohl by řešit situaci se Selenou. Koneckonců, kdyby nebyl Pomazaný, mohl by…

Do háje, pokud nenechá téhle práce, stejně bude pořád pasák. Zotavující se ze závislosti na sexu. Který bude potřebovat terapii, aby se zbavil posttraumatické stresové poruchy způsobené zlým osudem.

No jo, páni. Učiněný muž roku.

A sakra, nezdá se, že by ho Selena postrádala – a nemůže jí to mít za zlé. Jeho minulost se všemi těmi lidskými ženami – i když přestal děvkařit v tu ránu, kdy ji poprvé políbil – nebyla nijak romantická. Byla přímo nechutná.

Měsíce celibátu sotva vynahradily veškeré úsilí, vynaložené na to, aby naschvál pošpinil své fyzické tělo…

„Mám o tobě vizi.“ Vishous si promnul oči.

„Hele, pokud mě nepotřebuješ, tak…“

„Socha ti zatančí.“

Trez znovu ucítil vibrace telefonu a současně zjišťoval, že mu celé tělo zachvacuje nervozita. „S veškerou úctou, nemám zdání, o čem to mluvíš. Starej se o toho bratra, jak dlouho potřebuješ, nikdo tě tady nebude rušit.“

„Vydrž to. I když si myslíš, že tě to zabije.“

„Bez urážky, Vishousi, ale tohle nebudu poslouchat. Tak zatím.“

Kapitola pátá

Ve zdravotnickém zařízení výcvikového centra ležel Luchas, syn Lohstrongův, naznak na nemocničním lůžku, trup a hlavu podepřené polštáři. Před ním se rozprostíralo jeho polámané tělo, dost podobné rozbombardované krajině, jizvy a chybějící kusy měnily to, co dřív normálně a dobře fungovalo, v míchanici bolestivých, ochromujících dysfunkcí.

Největší problém představovala levá noha.

Od chvíle, kdy ho zachránili z barelu od nafty, kam ho uvěznili bezduší, setrvával v období „rehabilitace“.

Divné slovo na to, co se s ním ve skutečnosti odehrávalo. Oficiální definice, jak si našel na tabletu, spočívala v návratu někoho nebo něčeho do původního stavu normálního fungování.

Po mnoha měsících fyzické i pracovní terapie si však byl jistý závěrem, že ho každonoční duševní i tělesné nacvičování malých i velkých pohybů nepřivádí o nic blíž k jeho dřívější existenci, než se mu daří cestovat nazpátek v čase. Jediné, co věděl s jistotou, bylo: že má bolesti; že pořád ještě nemůže chodit; a že čtyři stěny tohohle nemocničního pokoje, jediného prostoru, který poznal od té doby, co se stal vězněm křečovité nehybnosti, ho přivádějí k šílenství.

Nikoli poprvé uvažoval, jak ho to mohlo potkat.

A to byla pitomost. Fakta znal, ach, velmi dobře. V noci nájezdů pronikli zabijáci do velkolepé rezidence jeho rodiny, stejně jako do mnoha dalších. Zavraždili otce a mahmen a totéž učinili i s jeho sestrou. Když přišel na řadu on, rozhodli se ušetřit jeho život, aby ho mohli používat jako pokusné morče k testování, zda se dá upír proměnit v bezduchého. Znehybnili ho, napěchovali bůhvíkde do barelu od nafty a naložili ho do Omegovy krve.

K žádnému experimentování však nedošlo. Ztratili o něj zájem, nebo na něj zapomněli, nebo dospěli k nějakému jinému závěru.

Nemohl se osvobodit a trpěl v černé viskózní prázdnotě, živý, ale jen taktak, čekající na svůj skon, jak mu připadalo, celou věčnost.

Nevěděl, jestli se v nějakém ohledu nezměnil.

Jeho mysl, kterou se kdysi velice pyšnil pro své studijní úspěchy a schopnosti, byla teď stejně zmrzačená jako tělo, točila se v kruhu, kdysi jasné a čisté cesty myšlenek zabředly do temné noční můry stihomamu a hrůzy.

A pak přišel jeho bratr, ten, na kterého nikdy neměl čas, ten, nad nímž ohrnoval nos, ten, vůči kterému si vždycky připadal tak nadřazený… a stal se jeho zachráncem. Qhuinn, deviant s jedním okem modrým a druhým zeleným, ostuda rodiny se zásadním defektem, ten, kterého vyhodili z domu, a tudíž tam nebyl, když došlo k útoku, byl nakonec jediným důvodem toho, že se dostal na svobodu.

Z tohoto muže se také vyklubal nejsilnější člen rodu, žil a pracoval s Bratrstvem černé dýky, bojoval se ctí, udatně bránil Rasu před nepřítelem.

Zatímco Luchas, někdejší hvězda, dědic žezla, které už neexistovalo… byl teď postižený a vadný.

Karma?

Zvedl zmrzačenou ruku, zadíval se na pahýly, které mu zbyly po čtyřech z pěti prstů.

Patrně.

Zaklepání na dveře bylo tiché, a když se nadechl, zachytil pachy z druhé strany. Obrnil se a přitáhl si prostěradlo výš po hubené hrudi.

Vyvolená Selena nebyla sama, na rozdíl od včerejšího večera.

A on věděl, o co jde.

„Dále,“ řekl hlasem, který dosud nepoznával. Od toho utrpení byla jeho řeč chraplavější, hlubší.

Qhuinn vstoupil první a Luchas se na okamžik přikrčil. Zatím pokaždé viděl bratra v civilním oděvu. Dnes ne. Očividně se právě vracel z dějiště nějakého konfliktu, mocné tělo oděné v černé kůži, zbraně připnuté na bocích, na stehnech… na hrudi.

Luchas se zamračil, když postřehl určité dva bojové nástroje: jeho bratr měl na hrudi pár černých dýk směřujících jílcem dolů.

Zvláštní, pomyslel si. Pokud mu bylo známo, takové nože byly vyhrazeny jen členům Bratrstva černé dýky.

Možná je teď smějí nosit i jejich vojáci?

„Ahoj,“ řekl Qhuinn.

Vyvolená Selena za jeho zády byla tichá jako duch, bílé roucho jí vlálo kolem štíhlého těla, tmavé vlasy měla spletené na temeni v tradičním účesu posvátného řádu.

„Dobrý den, pane,“ pronesla s elegantní úklonou.

Luchas pohlédl na svou nohu a zoufale toužil vstát z postele a složit jí hold, jak se patřilo. To ovšem nepřipadalo v úvahu. Končetina byla jako vždy pevně ovázaná bílou gázou od prstů až ke kolenu a pod tím sterilním obvazem? Maso, které se nechtělo hojit, horkost infekce tam kypěla jako voda v konvici, která se každou chvíli začne vařit.

„Tak prý ses přestal krmit,“ pronesl Qhuinn.

Luchas odvrátil pohled a litoval, že tu není okno, aby mohl předstírat rozptýlení.

„No?“ dotíral Qhuinn. „Je to pravda?“

„Vyvolená,“ zamumlal Luchas. „Dopřála bys nám laskavě chvilku o samotě?“

„Ale ovšem. Vyčkám, až mě povoláš.“

Dveře se nehlasně zavřely. A Luchas shledal, že z místnosti jako by spolu s ženou zmizel veškerý kyslík.

Qhuinn si přitáhl židli k pelesti lůžka, sedl si a opřel lokty o kolena. Ramena měl tak široká, že kožená bunda, kterou měl na sobě, zavrzala na znamení protestu.

„Co se děje, Luchasi?“ zeptal se.

„Mohlo to počkat. Nemusel ses vracet z boje.“

„Podle tvých laboratorních hodnot ne.“

„Takže tě zavolala doktorka, že?“

„Mluvila se mnou, ano.“

Luchas zavřel oči. „Měl jsem…“ Odkašlal si. „Před tím vším jsem měl představu, co budu dělat, jak bude vypadat moje budoucnost. Já…“

„Chtěl jsi být jako otec.“

„Ano. Chtěl jsem… všechny ty věci, jež mě učili, že definují život hodný toho jména.“ Zvedl víčka a zamračil se na své tělo. „Tohle to nebylo. Tohle… Jsem jako nemluvně. Pořád se o mě starají, nosí mi jídlo, myjí mě, přebalují mě. Jsem mozek uvězněný v rozbité nádobě. Nic nemůžu…“

„Luchasi…“

„Ne!“ Máchl znetvořenou rukou ve vzduchu. „Nesnaž se mě chlácholit sliby nějakého budoucího zdraví. Už je to devět měsíců, bratře. A předtím zajetí v pekle, které trvalo snad celé století. Už nebudu vězeň. Už ne.“

„Nemůžeš se sám zabít.“

„Já vím. Pak bych nevstoupil do Stínu. Ale kdybych nejedl a nekrmil se, tohle,“ – ukázal prstem na svou nohu – „mě přemůže a zabije mě to. Ne sebevražda. Smrt na otravu krve – to je to, čeho se doktorka Jane tolik bojí, ne?“

Qhuinn prudkým pohybem sundal bundu a nechal ji přistát na podlaze. „Nechci tě ztratit.“

Luchas si zakryl obličej rukama. „Jak to můžeš říct… po vší té krutosti v naší domácnosti…“

„To nebylo tvoje dílo. To rodiče.“

„Já se na tom podílel.“

„Omluvil ses.“

Aspoň tohle jediné udělal správně. „Qhuinne, nech mě odejít. Prosím. Prostě mě nech… odejít.“

Ticho trvalo tak dlouho, až se Luchasovi začalo snáz dýchat, protože se domníval, že jeho argumenty byly akceptovány.

„Vím, jaké to je, nemít naději,“ pronesl Qhuinn drsně. „Ale osud tě může překvapit.“

Luchas spustil paže a trpce se zasmál. „Nijak příjemně, obávám se. Ničím dobrým…“

„Nemáš pravdu…“

„Nech…“

„Luchasi, říkám ti…“

„Jsem kripl, sakra!“

„To jsem byl taky.“ Qhuinn ukázal na své oči. „Celý život.“

Luchas se odvrátil, zadíval se do krémově zbarvené zdi. „Nepřesvědčíš mě, Qhuinne. Je po všem. Už mě nebaví bojovat o život, o který nestojím.“

Další mlčení se protahovalo. Nakonec Qhuinn polohlasem zaklel. „Stačí jen, aby ses nakrmil a aby se ti vrátily síly…“

„Vždycky budu odmítat její žílu. Už by ses s tím měl smířit a neplýtvat časem na argumenty, které mě nepřesvědčí. Skončil jsem.“

Selena čekala na chodbě a vyčerpání ji halilo těžkými záhyby, které nebyly o nic méně reálné jen proto, že byly neviditelné.

A přesto byla nesvá. Pohrávala si s rouchem, s vlasy, s rukama.

Neměla ráda čas, který jí nezabíraly povinnosti. Když se neměla čím zaměstnávat, honily se jí hlavou samé nepříjemné myšlenky a obavy.

A přesto se dal v této samotě najít nějaký užitek. Jen kdyby se dokázala přimět...

Jak tam stála, potřebovala si nacvičit rozloučení. Měla by se snažit poskládat slova, která chce pronést, než jí vyprší čas. Měla by sebrat odvahu, potřebnou k tomu, aby vyslovila nahlas, co má na srdci.

Uposlechne popud, který jí velí rozloučit se s Trezem.

Z těch mnoha lidí, které opustí – Primala a své sestry Vyvolené, bratry a jejich shellan – byl Trez jediný, jehož už teď želela. I když ho neviděla… mnoho, mnoho nocí.

I když s ním nebyla o samotě… mnoho, mnoho měsíců.

Po pravdě řečeno, poté co ukončili svůj… vztah, nebo co to bylo, se víceméně odstěhoval ze sídla. Bez ohledu na to, v kolik hodin přišla nebo odešla, nestřetla se s ním tváří v tvář a jen příležitostně zahlédla jeho široká ramena mířící opačným směrem od ní.

Že se jí vyhýbal, to byla zprvu zrádná úleva. Nejtěžší bude opustit jeho, a bylo by to ještě těžší, kdyby pokračovali ve svých schůzkách. Ale poslední dobou, jak se její čas krátil, dospěla k rozhodnutí, že mu musí povědět…

Nejdražší Stvořitelko, co jen mu řekne?

Selena se rozhlédla chodbou, jako by ten skvělý monolog mohl vzorně pochodovat kolem tempem dost volným na to, aby si ho stihla zapamatovat.

Kdoví, možná už na jejich společné chvíle zapomněl. Jak sám přiznal, byl hodně zběhlý ve vyhledávání rozptýlení mezi lidskými ženami.

Nepochybně už všechno dávno smazal.

A pak tu byla skutečnost, že je zaslíben jiné.

Svěsila hlavu do dlaní. Celý život nalézala útěchu i smysl ve své posvátné společnosti – takže ji šokovalo zjištění, že čím víc se blíží její skon, to jediné, co cítí nutkání napravit, je rozloučení s mužem, který jí nepatří. S nímž měla jen kratičký poměr.

Mnoho nocí strávila ve své ložnici na severu v hlavním táboře a pokoušela se přesvědčit sama sebe, že to, co se stalo s Trezem, byl čirý rozmar, ale teď, když se čas krátil? Viděla všechno podivně jasně. Vůbec nezáleželo na zdůvodnění. Jenom na tom, aby dosáhla cíle sdělit mu, co cítí, dřív než zemře.

Nechtěla ho však oslovit předčasně – bylo by dost trapné vylít své srdce do potenciálně prázdné nádoby a pak zůstat naživu ještě celé noci, týdny, měsíce.

Kdyby tak měla nějaké datum expirace, jako je na kartonu mléka…

Z nemocničního pokoje se vynořil Qhuinn a zasmušilý výraz v jeho drsné tváři zaplašil změť jejích myšlenek.

„Je mi to velmi líto,“ zašeptala. „Zase odmítá?“

„Nedokážu ho přemluvit.“

„Vůle k životu bývá složitá.“ Vztáhla ruku a položila mu ji na rameno. „Věz, že jsem tu pro vás oba. Jestliže kdykoli změní názor, přijdu.“

„Jsi vzácná žena, skutečně.“

Letmo, prudce ji objal a pak odkráčel chodbou, jako by opouštěl zdravotnické zařízení. Ale potom se zastavil před zavřenými dveřmi hlavní ordinace doktorky Jane. Po chvilce do nich vstoupil.

Modlila se, aby se pro oba bratry našlo řešení, a vtom ji zasáhla další vlna vyčerpání, zvětšená kopie té, která ji předtím srazila před Tohrmentem, projela jí tělem a přiměla ji opřít se rukou o zeď, aby neupadla.

Zmocnila se jí panika, srdce jí zběsile bušilo v hrudi, hlavou jí letělo: udělej tohle, udělej tamto, uteč. Co jestli je to záchvat? Co jestli je to její poslední…

„Hej, není ti nic?“

Zaměřila vylekané oči za zvukem a shledala, že z ordinace vychází Tohrment.

„Já…“

Zčistajasna vířivý pocit nečekaně ustoupil, jako by ji přepadl lupič, který si při spatření bratra svůj útok rozmyslel.

Pod rouchem zvedla jednu nohu a pak druhou, nenarazila však na žádnou smrtelnou ztuhlost, které se tolik děsila.

„Seleno?“ vykročil směrem k ní.

Opřela se zády o zeď a začala si uhlazovat drdol, přičemž zjistila, že má čelo zvlhlé potem.

„Mám za to, že se odeberu do Svatyně.“ Dlouze vydechla. „Osvěžím se tam. Je to zapotřebí.“

„To je skvělý nápad. Ale víš jistě, že budeš schopná…“

„Cítím se skvěle.“

Selena zavřela oči, soustředila se a…

… svět se zatočil a v podobě víru molekul, iniciovaném spíš jejím mozkem než něčím uvnitř těla, se přemístila vzhůru, do posvátného, mírumilovného příbytku Stvořitelky.

Okamžitě, jako by se napila ze žíly, se jí tělo uvolnilo i zesílilo současně, ale mysl jeho příkladu nenásledovala – navzdory líbezné zeleni listí stromů a stébel trávy, pastelovým barvám tulipánů, jež tu bez ustání kvetly, nádherně bílému mramoru dormitoře, Pokladnice a Chrámu písma, navzdory Tůni přemítání, navzdory tomu všemu si připadala pronásledovaná, i když byla nepochybně v bezpečí.

Ale na druhé straně, když trpíte smrtelnou chorobou a nevíte, jak dlouho ještě zůstanete naživu, je těžké poznat rozdíl mezi symptomy „normálního“ spektra a těmi, které znamenají něco víc.

Zůstala dost dlouho tam, kam dorazila, protože se bála, že kdyby se pohnula, mohla by odstartovat projevy své nemoci. Ale nakonec se vydala na pouť. Nehybný vzduch měl ideální teplotu, nebylo ani příliš horko, ani zima, obloha nad její hlavou zářila modří chrp a safírů a lázně se leskly ve zvláštním, neurčitém světle… a jí připadalo, jako by se ocitla sama v temných uličkách centra Caldwellu.

Jak dlouho ještě? – uvažovala. Kolik takových procházek mi ještě zbývá?

Zachvěla se a přitáhla si roucho těsněji k tělu, protože ji zaplavil známý pocit smutku a bezmoci, drtil jí hruď, až se jí těžko dýchalo. Nepodlehla však slzám. Všechny je vyplakala už před nějakou dobou, veškerá „proč já“, „co kdyby“ a „potřebuju víc času“ už pominula – důkaz, že i na vařící vodu se dá zvyknout, pokud v ní zůstanete dost dlouho.

Smířila se s realitou, že nejenže jí není přáno prožít plný život, ale ve skutečnosti ani moc nežila – a tudíž ano, samozřejmě se musí s Trezem něžně rozloučit. Jestli se někdy někdo blížil k tomu, aby ho mohla nazývat svým, byl to on – byl něčím soukromým, ne předepsaným, byl získaným, i když jen nakratičko, a ne přiděleným.

Když mu dá sbohem, přihlásí se tím k té části svého života, která patřila jen jí.

Osloví ho nazítří.

Do horoucích pekel s hrdostí…

Po chvíli zjistila, že ji nohy zanesly ke hřbitovu, a vzhledem k tomu, jakým směrem se ubíraly její myšlenky, ji to nepřekvapovalo.

Vyvolené byly v podstatě nesmrtelné, stvořené kdysi dávno v rámci chovného programu Stvořitelky, kde se nejsilnější muži spojovali s nejinteligentnějšími ženami, aby zajistili přežití druhu. Zpočátku byly chovné ženy v karanténě tady nahoře, ve Stínu, s Primalem, sloužícím jako jediný muž k plození. Jak však plynula tisíciletí, role Vyvolených se vyvinula tak, že sloužily Stvořitelce i duchovně, zaznamenávaly dějiny rasy, jež se odvíjely na Zemi, uctívaly matku rodu a sloužily jako zdroje krve nezadaným členům Bratrstva – kvůli nimž některé porušily řád a přijaly smrtelnost výměnou za lásku, svobodu, možnost rodit děti, jež nebudou odsouzeny plnit přísně vymezené role.

A pak přišel současný Primal a uvolnil pravidla ještě víc.

Selena se zadívala do klenutého loubí hřbitova; mramorové sochy jejích sester se nad ní jakoby hrozivě tyčily, přestože stály dost daleko a každá byla ohraničena zvlášť.

Přes všechno dobro, které prastarý chovný program vykonal, měl i jeden zrádný následek, jedno vězení, jehož tento Primal, jakkoli bylo jeho uvažování moderní, nedokázal Selenu a její sestry zbavit.

Hluboko v buňkách Vyvolených spala zásadní slabina, defekt, který způsobil právě ten omezený okruh plození, díky němuž měli být upíři neporazitelní.

Oběť záměru síly. Důkaz, že matce rasy se mohla a chtěla postavit do cesty matka příroda.

Sochy před ní ji plnily hrůzou. Elegantní postavy na oploceném pozemku nebyly ve skutečnosti vyrobeny z kamene – ne v tom smyslu, že by byly vytesané z bloku horniny. Byla to ztuhlá těla těch, které trpěly stejnou chorobou jako ona.

Byla to mrtvá těla jejích sester, které prošly cestou, po níž se ubíraly i její kroky; ztuhly v pózách, jež si vyvolily, uzavřené v jemné minerální sádře, a ta je spolu se zvláštními atmosférickými podmínkami Svatyně uchovala navěky.

Znovu ji zaplavil třas jako vlna…

… a ani tentokrát netrval dlouho.

Tentokrát však jeho konec nenásledoval návrat k normálnosti.

Jako by pohled na ty, jež zkameněly v konečném stadiu, představoval pro to, co ji sužovalo, jakousi inspiraci, velké klouby v dolní části těla se jí zasekly, a potom i páteř, lokty, šíje, zápěstí. Zůstala úplně ztuhlá na místě, nehybná a současně plně při vědomí, srdce jí bilo dál, viděla jasně, zpanikařená mysl ostře vnímala.

S výkřikem se pokusila to všechno potlačit, snažila se zvednout nohy, usilovala o to pohnout chodidly, pažemi, čímkoli.

Jen levá strana mírně povolila a to ji zbavilo rovnováhy. Spirálovitě přistála obličejem na zemi, jemná stébla trávy jí vnikala do nosu, do úst, do očí.

Protože věděla, že jí hrozí udušení, vynaložila všechny zbývající síly na to, aby otočila hlavu ke straně a uvolnila si dýchací cesty.

A to byl poslední pohyb, který udělala.

Ze svého stanoviště si připadala jako převrácená kamera, Svatyni viděla z podivného úhlu jako cosi, co se promítá na obrazovce: zvětšená stébla trávy, velká jako stromy, za nimi v dálce chrám u Tůně rozjímání, z nějž byla vidět jen střecha.

„Pomoc…“ zvolala. „Pomoc…“

Namáhavě zápasila s vlastními klouby a snažila se rozpomenout, kdy tady nahoře naposled viděla některou ze svých sester. Bylo to…

… před velmi mnoha nocemi. A ani tehdy žádná nezašla takhle daleko do kraje, hřbitov na tomto okrajovém pozemku byl jen zřídka navštěvován, až na posvátné vzpomínkové rituály – a k těm nemělo dojít ještě mnoho měsíců.

„Pomoc!“

Kolosální silou bojovala se svým tělem. Podařilo se jí však jen škubnout rukou, prsty se táhly po trávníku.

To bylo všechno.

Z očí jí proudily slzy a srdce jí bušilo a absurdně litovala, že se nikdy nezeptala na datum svého konce…

Z hlubin emocí jí v mysli vytanula Trezova podoba – mandlové černé oči, krátce ostříhané černé vlasy, tmavá pokožka…

Měla se rozloučit dřív.

„Trezi…“ zasténala do trávy.

Vědomí ji opouštělo, jako když se zavírají dveře, tiše, ale pevně, oddělovaly ji od okolního světa…

… takže nevnímala, když se k ní o něco později zezadu přiblížila malá, tichá postava, vznášející se nad trávou, zpod jejíhož splývavého černého roucha vycházelo zářivé světlo.

Kapitola šestá

RESTAURACE U SALVATORA, ZA HRANICEMI ČTVRTI MALÁ ITÁLIE, CALDWELL

iAm zaklel a ukončil hovor, který právě vyřizoval přes mobil, načež se opřel horní částí těla o pult před sebou. Po chvilce arytmie na sebe hodil krátký vlněný flaušák, ten černý se čtyřicítkou ve skryté kapse na levé straně a dvaceticentimetrovým loveckým nožem zašitým v podšívce napravo.

Možná bude potřebovat zbraně.

„Šéfe? Je to dobrý?“

Pohlédl přes rozlehlou kuchyni na Antonia diSenzu, svého vrchního šéfkuchaře. „Pardon. Jo. Musím jít – a už jsem založil na mise en place.“ Zase zvedl mobil. „Zítra to můžeš dodělat.“

Antonio si sundal čepici a opřel se bokem o masivní dvanáctihořákovou varnou desku. Veškeré náčiní používané k přípravě večeří už bylo uklizené a umyté, jen přetrvávající pára z myček nádobí způsobovala, že to v kuchyni o rozměrech dvanáct krát šest metrů vypadalo jako v amazonském deštném pralese.

Až moc klidno, pomyslel si iAm. A v jasně osvětlené místnosti to páchlo dezinfekcí místo bazalkou.

„Děkuju, šéfe. Mám vydusit rajčata, než půjdu?“

„Už je pozdě. Běž domů. Dneska to šlo dobře.“

Antonio si otřel obličej modrobílou utěrkou.

„Díky vám, šéfe.“

„Zamkneš za mě?“

„Jak si přejete.“

iAm kývl, vyšel z kuchyně a zamířil dlážděnou zásobovací chodbou k zadnímu východu. Venku se potloukali dva z jeho číšníků kolem svých aut a pokuřovali, smokingová saka už odložili, rozvázané červené motýlky jim visely zpod rozhalených límců.

„Šéfe,“ napřímil se jeden.

Druhý se okamžitě postavil do pozoru. „Šéfe.“

Technicky vzato byl tady U Sala vedoucí, ale spoustu vaření a receptů obstarával osobně a personál si ho za to vážil. Vždycky to tak nebylo. Když se tu poprvé objevil a převzal caldwellský podnik, nebyl docela vítaný. Všichni od číšníků přes kuchaře až po pomocné síly se domnívali, že je Afroameričan, a zvyklosti se zpěčovaly každému, kdo neměl v žilách sicilskou krev.

Jako Temný to chápal líp, než tušili. Jeho národ nechtěl mít nic společného s upíry ani symphathy – a rozhodně nic s těmi bezocasými krysami, lidmi. A restaurace U Sala patřila v Caldwellu k nejslavnějším, nebyl to jen pozůstatek sinatrovské éry padesátých let, nýbrž podnik, kam skutečně chodívala hlava místní mafie se svými nohsledy. Se svými vzorovanými tapetami, pultíkem hostesky a veskrze formálním prostředím to byla nejlepší italská restaurace severu – a jejími majiteli i manažery vždycky byli Italové.

Po víc než roce, co byl podnik v jeho vlastnictví, však bylo všechno na nejlepší cestě. Prosadil se u všech od zákazníků přes personál až po dodavatele, nejenže se vyrovnal Salvatoru Guidettemu III., ale překonal ho. Už s ním jednali s úctou, jež hraničila se zbožným obdivem.

Copak by si o něm asi pomysleli, kdyby věděli, že nepochází z Afriky, není ani Američan – a především že vůbec není člověk.

Je Temný v jejich středu.

„Uvidíme se zítra,“ řekl oběma mužům.

„Ano, šéfe.“

„Dobrou, šéfe.“

iAm jim pokynul a zamířil do protějšího rohu parkoviště. Jen co zmizel z dohledu, zavřel oči, soustředil se a odhmotnil se.

Když se znovu zformoval, stál v osmnáctém patře budovy Commodore, na terase bytu, který vlastnil spolu s bratrem. Posuvné skleněné dveře byly otevřené dokořán, dlouhé bílé závěsy se vzdouvaly z tmavého nitra a zase v něm mizely jako duchové pokoušející se neúspěšně uprchnout. Existovala dvě místa, kam mohl zamířit – buď sem, nebo do teMnoTy, a vybral si jejich mládenecké doupě kvůli tomu, co čekalo uvnitř.

Byly to zprávy od s’Hisbe a vzato kolem a kolem bude lepší, předá-li je Trezovi iAm než muž, jehož vyslali.

Zasunul ruku pod kabát, našel pažbu zbraně a vstoupil dovnitř. „Kde jsi?“

„Tady,“ zazněla hluboká, tichá odpověď.

iAm se otočil doleva, směrem k bílé kožené pohovce, jež stála u protější stěny. Jeho bystrý zrak se v mžiku přizpůsobil a zaostřil na obrovský černý obrys královnina popravčího.

iAm se zamračil. „Co se stalo?“

Zvuk ledových kostek ve sklenici s těžkým dnem zacinkal do ticha. „Kde je tvůj bratr?“

„Zahajuje provoz v klubu. Nemá čas.“

„Musí brát telefon,“ řekl s’Ex drsně.

„Královna už porodila?“

„Ano. Porodila.“

Dlouhé ticho. Přerušované jen cinkáním ledových kostek.

iAm se nadechl a zachytil vůni bourbonu – a také čpavého smutku, který byl tak veliký, až iAm pustil z ruky zbraň.

„s’Exi?“

Popravčí se vymrštil z pohovky a přikročil k baru, roucho za ním vířilo jako stíny vrhané v silném větru.

„Chceš si dát taky?“ zeptal se, když si znovu naléval do sklenice.

„Přijde na to. Jaké máš zprávy a jak postihnou mé dvojče?“

„Budeš se potřebovat napít.“

Pravda. Skvělé. Bez dalších řečí iAm přistoupil k s’Exovi a k baru. Bylo jedno, co do které sklenice přijde, jestli v tom bude led, jestli tam přijde kapka toniku. Vypil naráz, jak se ukázalo, vodku a nalil si ještě.

„Takže to nebyla příští královna,“ řekl. „To dítě, které se narodilo.“

„Ne.“ s’Ex se vrátil k pohovce. „Zabili ho.“

„Cože?“

„Bylo to… rozhodnuto.“ Mávl si sklenicí kolem hlavy. „Hvězdami. Takže to novorozeně zabili. Mou… dceru.“

iAm zamrkal. Ještě se napil. A pak si pomyslel: Ježíši, jestli královna dokáže něco takového udělat nevinnému dítěti, zrozenému z vlastního těla, pak je vůdkyně s’Hisbe schopna všeho.

„Takže,“ pokračoval s’Ex vyrovnanějším hlasem. „Tvůj bratr je zase v popředí zájmu Jejího Veličenstva. Nastane povinné období smutku a já se vzdálím, abych se ho zúčastnil. Ale po obřadu uzavření a souvisejících rituálech budu vyslán pro Pomazaného.“

Obřad uzavření bylo oficiální uložení posvátných mrtvých do hrobu, právo vyhrazené pouze členům královské rodiny. A smutek potrvá mnoho nocí a dnů. A potom… zřejmě jejich dovolená skončí.

„Do háje,“ vydechl iAm.

„Klidně budu tvého bratra informovat, ale…“

„Ne, já to udělám.“

„To jsem si myslel.“

iAm usedl do křesla vedle popravčího. Zadíval se do jeho tváře. s’Ex pocházel z ještě horších než nižších vrstev; jeho rodiče byli sloužící, ale on sám díky své chytrosti a drzosti dokázal svést královnu. Byl to bezprecedentní společenský vzestup napříč společenskými kastami.

„Je mi to líto,“ zašeptal iAm.

„Copak to?“

„Tvoje ztráta.“

„Bylo to rozhodnuto. Hvězdami.“

Ledabylému pokrčení ramen odporovalo to, jak se muži zlomil hlas.

Než stihl iAm říct ještě něco, s’Ex se k němu naklonil. „Jen aby bylo jasno, nezaváhám udělat všechno, co je nutné, abych přivedl tvého bratra domů a do služby, k níž se narodil.“

„To už jsi říkal.“ Také iAm poposedl dopředu a neuhnul pohledem. „Ale přiznej se, ty přece doopravdy nevěříš těm astrologickým kecům, že ne?“

„Tak to u nás chodí.“

„A to znamená, že je to správné?“

„Jsi kacíř. Stejně jako tvůj bratr.“

„Dovol, abych se tě na něco zeptal. Slyšels to nemluvně křičet? Když tvoje děcko zabíjeli, jistě jsi…“

Útok nepřišel nečekaně, popravčí se na něj vrhl takovou silou, až se jeho křeslo převrhlo dozadu a oba skončili na podlaze; s’Ex seděl na iAmovi obkročmo a třásl se vzteky.

„Měl bych tě zabít,“ vrčel.

„Zlob se na mě, jestli chceš,“ odsekl iAm. „Ale buď upřímný aspoň sám k sobě. Nejsi už tak moc hrdý na svou povinnost. Viď?“

s’Ex se odstrčil a přistál na zadku. Složil hlavu do dlaní a prudce oddechoval, jako by se snažil ovládnout – a nedařilo se mu to.

„Už vám dvěma nemůžu pomáhat,“ pronesl popravčí chraplavě. „Povinnost se musí splnit.“

iAm se posadil a říkal si, že hvězdné konstelace, pod nimiž se jeho bratr narodil, jsou jako nemoc, něco, co si nevybral dobrovolně, co bylo zasazeno do života, jenž žil, jako časovaná bomba čekající na odpálení.

Trezova detonace se odkládala dlouho, předlouho. Už se jí však nedá déle vzdorovat.

Nikoli poprvé iAm zalitoval, že se nenarodil před Trezem. Daleko raději by byl sám tím prokletým, nositelem břemene. Ne že by toužil po doživotním uvěznění, při němž mu jedinou kratochvílí bude opakovaná snaha oplodnit dědičku trůnu, ale byl jiný než Trez.

Nebo si to možná jen namlouval.

Co mu však bylo jasné? Že udělá všechno, co musí, aby bratra zachránil.

A byl připraven počínat si fakt kreativně.

Než se Trez vrátil zkontrolovat salonek, Rhage se probral z kómatu, transu a dřímoty, nebo co to bylo. A ačkoliv byl Vishousův verbální průjem pěkně protivný, jakožto majitel klubu a ten, kdo zaútočil první, cítil Trez potřebu přesvědčit se, že je bratr v pořádku.

„Jakpak se máme?“ zeptal se, jen co vstoupil.

Hollywood se pomalu posadil a bylo jasné, že se snaží o návrat do reality, že se vrací z jakési duševní končiny, na hony vzdálené od klubu.

„Ahoj, Šípková Růženko,“ zamumlal Vishous, přičemž vyndal ručně balenou cigaretu a zapalovač. „Už jsi vzhůru?“

„Tady se nesmí kouřit,“ pronesl Trez.

Vishous zvedl jedno obočí. „Co mi uděláš? Vyhodíš mě?“

„Nechci, aby mi to tady hned první večer zavřeli.“

„Máš na krku větší problémy než hygienika.“

Jdi do háje, Vishousi, pomyslel si Trez.

„Potřebuješ něco?“ obrátil se k Rhageovi. „Mám všechno možné nealkoholické pití.“

„Ne, to je dobrý.“ Bratr si promnul obličej a pak na něj pohlédl. „Takže ty ses svázal s tou Vyvolenou, co…“

„Mám i jídlo, kdybys chtěl…“

„Ale no tak, chlape.“ Rhage zavrtěl hlavou. „Právě ses mě pokusil sežrat, a teď mě budeš krmit?“

Trez se podíval na hodinky. „Po pravdě řečeno, už je to přes hodinu.“

„Chci říct – v čem je problém? Proč s ní nejsi?“

„Ještě jsi trochu pobledlý.“

„Fajn, fajn. Chceš mlčet, mlč si, je to tvoje věc.“

Nastalo rozpačité ticho.

Panebože, tohle je ale noc, říkal si Trez. Co přijde teď, spadne na Caldwell meteor?

Ne, na Caldwell ne, patrně jen na jeho klub.

„Tak… já si vezmu ty drogy,“ zastrčil Vishous celofánové balíčky do kapsy. „Máš ještě…“

Třetí záblesk, který projel místností, byl přímo oslepující a Trez zvedl paži, aby si zakryl obličej, a současně zaujal obranný postoj.

„A kurva!“ vyštěkl jeden z bratrů.

Bomba? Odveta smrtícího zabijáka?

Gigantická porucha nového elektrického vedení?

Nebo možná neměl předávat vesmíru ten nápad s meteorem.

Trez mrkal, aby se mu přestaly dělat před očima mžitky, a ukázalo se, že nešlo o nic z toho.

Tam, kde předtím vybuchl záblesk světla, stála postava – postava asi stejně působivá jako zahradní trpaslík proměněný v pankáče: ať to bylo, co chtělo, měřilo to asi metr dvacet, bylo to od hlavy k patě zahalené černým rouchem… a očividně to bylo zdrojem světla: zpod dolního okraje roucha zářilo jasné světlo. Jako kdyby se tam skrýval lasvegaský Strip.

Zčistajasna Trez přestal dýchat, protože si sečetl dvě a dvě a dospěl k nemožnému. Do horoucích pekel, to je…

„Nazdar, matko,“ pronesl Vishous suše.

… Stvořitelka.

„Přicházím za jistým účelem.“ Ženský hlas byl tvrdý jako křišťál a stejně jasný. „A ten musí být splněn.“

„No ne.“ Vishous potáhl z cigarety. „Vezmeš nějakému děcku bonbon? Nebo se dneska bude kopat do štěňátka?“

Postava se k němu obrátila zády. „Ty.“

Trez ucouvl, praštil hlavou do zdi. „Prosím?“

„Nesmíš se jí vyptávat,“ ucedil Vishous. „Jen pro tvou informaci.“

„Já?“ opakoval Trez. „Co ode mě chceš?“

„Jsi povolán jednou z mých.“

„Vezmeš ho do Disneylandu?“ mumlal Vishous. „Ty máš ale kliku, Trezi – ale Ona se nejspíš kamarádí jen se Zlobou, královnou černé magie, Shadowmanem, Cruellou…“

„Jak to, že znáš tolik disneyovek?“ přerušil ho Rhage.

„Pojď se mnou.“ Stvořitelka vztáhla paži zakrytou rouchem.

„Já?“ vyhrkl Trez do třetice.

„Byl jsi povolán.“

„Selena…?“ vydechl.

Rhage zavrtěl hlavou. „Nemám dojít pro pánev? Protože za tyhle otázky tě usmaží, kámo.“

To bylo poslední, co Trez uslyšel, než se ho zmocnil vír energie a odnesl ho jen bůh ví…

… kam.

Když pocit, že je někam přenášen, zmizel, stanul s výkřikem na nohou, obě paže mu trčely od trupu, hlava se mu točila, až čekal, že se zavrtá do země.

Náhle začal vnímat okolí a všechno to přestalo.

Park. Přemístil se do nějakého parku, dokonalého jako z pohlednice, kolem něj se rozkládal zvlněný zelený trávník tu a tam proložený košatými stromy, kvetoucími záhony květin a v dálce bílými mramorovými budovami antického stylu. Až na to, že obzor mu připadal úplně nesprávný. V dálce se rozprostírala lesnatá hranice, ale bylo v ní cosi nepřirozeného, pozemek lemovaly stále stejné stromy, jako by se příroda opakovala. A obloha nad jeho hlavou byla podobně jednotvárná, její mléčný jas jako by neměl žádný zřetelný zdroj, jako by tam nahoře visela jen jedna obrovská zářivka.

„Kde to jsem?“

Když se nedočkal odpovědi, otočil se kolem své osy. Postavička v rouchu zmizela.

Skvělé. Co to udělal?

Později se v duchu ptal, co ho vlastně přinutilo otočit se a vykročit… a pak běžet. Nějaký zvuk? Jeho jméno? Instinkt…?

Tělo našel za pahorkem ve zvlněném terénu. Leželo obličejem dolů, v tradičním šatě Vyvolené, podrážky sandálů…

„Seleno!“ vykřikl. „Seleno…!“

Trez smykem zastavil a padl na kolena. „Seleno?“

Černé vlasy měla rozcuchané, tradiční uzel uvolněný a neuspořádaný, spadl jí přes obličej. Když tu změť zvedl, byla její pokožka bílá jako papír.

„Seleno…“ Nevěděl, zda je zraněná, nebo zkolabovala, a protože neměl zdravotnické vědomosti, netušil, co má dělat.

„Dýcháš, můžeš dýchat?“ Přiložil jí ucho k zádům. Pak se nad ni naklonil a uchopil ji za paži, aby zkontroloval…

„Panebože.“

Končetina byla ztuhlá, jako by už nastal posmrtný stav strnulosti. Jenomže… když jí přiložil dva prsty na vnitřní stranu zápěstí, ucítil tep.

Selena zasténala a noha se jí zacukala. Pak škubla hlavou v trávě.

„Seleno?“ Srdce mu bušilo tak prudce, že skoro nic neslyšel. „Co se stalo?“

Nebyl důvod se ptát, jestli je v pořádku. Bylo sakra jasné, že není.

„Bolí tě něco?“

Další sténání, jako by s něčím zápolila.

„Obrátím tě.“

Zapřel se, uchopil ji za paži a snažil se s ní pohnout – ale musel toho nechat. Její pozice se nezměnila, vyrýsované končetiny i ztuhlý trup byly tak tvrdé, jako by měl co dělat se sochou vytesanou z kamene…

„A do háje!“

Při zvuku Rhageova hlasu Trez prudce zvedl hlavu. Odkudsi se tu zjevili Vishous a Rhage, a i když měl ty dva vždycky rád, momentálně by byl oba válečníky nejradši zlíbal.

„Musíte mi pomoct,“ vybafl na ně. „Nevím, co s ní je.“

Bratři poklekli, Vishous sáhl po Seleninu zápěstí a zkontroloval jí pulz.

„Zřejmě se nemůže hýbat. Ale nevím proč?“

„Má tep,“ mumlal Vishous. „Dýchá. Sakra, potřebuju svoje věci.“

„Můžeme ji dostat do… kde to kurva jsme?“ otázal se Trez.

„Jo, můžu ji přenést…“

„Nikdo s ní nebude hýbat, jen já,“ uslyšel vlastní zavrčení.

Značkování teritoria v téhle situaci nebylo zrovna ku prospěchu věci. Vázaný muž v jeho nitru na to však kašlal.

Bratři spolu hovořili, ale aby ho čert vzal, jestli něco z toho vnímal. Jeho mozek škobrtal, útržky z uplynulých dvou měsíců se vynořovaly, jak se snažil hledat známky toho, že se s ní něco dělo.

Nic nepozoroval, ani se nic neproslýchalo. Kdyby jenom zkolabovala, mohlo to být důsledkem toho, že příliš často poskytovala svou krev jiným, ale tím by se nevysvětlovalo, proč je její tělo v takové křeči – jako by doslova zkameněla.

Někdo mu poklepal na rameno. Rhage.

„Dej mi ruku.“

Trez natáhl dlaň a ucítil, jak ho Rhage zvedá na nohy. Než stihli promluvit, řekl: „Musím ji nést. Je má…“

„My víme,“ přikývl Rhage. „Nikdo se jí nedotkne bez tvého svolení. Potřebujeme, abys ji zvedl – pak vám Vishous oběma pomůže zpátky, platí? No tak, zvedni svou ženu.“

Trezovi se tak silně třásly ruce, až se v duchu ptal, jestli ji udrží v náručí. Ale jakmile se sklonil, silný pocit povinnosti smazal veškerou nervozitu i třas: pocit povinnosti dostat ji na kliniku výcvikového centra mu dodal fyzickou sílu i jasné myšlení, jaké ještě nikdy nepoznal.

Klidně by za ni položil život.

Panebože, vážila tak málo. Míň, než si pamatoval.

A pod rouchem cítil tvrdé kosti, jako by chřadla a hubla.

Těsně předtím, než se ho znovu zmocnil vířivý efekt, sklouzl pohledem k husté řadě statných stromů přerušené loubím. Za obloukem byl jakýsi hřbitov, na němž stály na sloupech mramorové sochy žen v různých pózách.

Byla snad na cestě tam?

Kdovíproč ho pohled na ty sochy vyděsil až do morku kostí.

Kapitola sedmá

Layla stála před vysokým zrcadlem ve své ložnici a snažila se ovinout kolem sebe údajně volný kabát, ale zahalit si břicho na první pohled bohatými záhyby jí připadalo jako chtít po běžné dece, aby zakryla širokánské dvoulůžko.

Když se podívala dolů, už si neviděla na nohy, a poprvé v životě měla tak velká ňadra, že jí pod rouchem vytvářela výrazné úžlabí.

Vzhledem k tomu, jak se rozšířila, jí bylo zatěžko uvěřit, že má před sebou ještě celé měsíce těhotenství.

Proč se nemohou upíři víc podobat lidem? Těm bezocasým krysám to trvá devět měsíců. Jejímu druhu? Osmnáct.

Ohlédla se, aby se viděla v zrcadle protějšího toaletního stolku. Podle různých lidských těhotenských pořadů, které sledovala v televizi, by měla přímo zářit. Kochat se proměnou svého těla. Vítat zázrak, jímž je početí, růst plodu a budoucí porod.

Lidi jsou nejspíš fakt jiná rasa.

Jediné pozitivní, co z tohohle zážitku načerpala – a nejspíš taky to jediné, na čem záleželo – bylo to, že její dítě je aktivní a podle všeho zdravé. Pravidelné kontroly u doktorky Jane nasvědčovaly tomu, že všechno pokračuje zcela tak, jak má, že dosahuje milníků a nechává je za zády, že stadia začínají a končí s veškerou elegancí.

Tím by to pozitivní končilo. Zbytek zážitků? Ne, pěkně děkuju. Vadilo jí, jak ztěžka se musí zvedat. S těmi melouny na hrudi se jí špatně dýchalo. Naběhlé kotníky a ruce proměnily elegantní končetiny v nemotorné špalky. A pak tu byly návaly hormonů…

Ty v ní budily touhu dělat věci, které by podle jejího názoru těhotné ženy skutečně dělat neměly.

Zvlášť vzhledem k tomu, s kým je toužila dělat…

„Nech toho. Prostě toho nech.“

Svěsila hlavu do dlaní a zápolila s pronikavým pocitem viny, který ji pronásledoval jako stín už několik měsíců, držel se jí jako klíště a tížil ji jako drátěná košile.

Na rozdíl od těhotenství, které má jasně vymezený čas nepohodlí a obav, té druhé situace se nebylo možné zbavit. Žádná konečná událost – aspoň ne taková, na jakou by se dalo těšit.

Ale už si ustlala. A jak si ustlala, tak si musí lehnout.

Přistoupila ke dveřím, maličko je pootevřela a zaposlouchala se, jestli neuslyší kroky. Hlasy. Zvuk vysavačů. Když se nic neozývalo, vyšla do chodby soch a rozhlédla se nalevo i napravo. Rychlý pohled na hodinky jí sdělil, že má asi půldruhé hodiny času, než ji úsvit přinutí k návratu do sídla Bratrstva.

Vyšla ven a chtělo se jí klusat, ale měla co dělat, aby zvládla aspoň rychlý krok směrem k místnostem pro personál.

Cestu k východu měla předem naplánovanou a hodně využívanou a z načasování udělala učiněnou vědu. Za šest minut po schodech dolů a do garáže. Dvě minuty k autu, které dostala k užívání a o němž tvrdila, že si s ním pravidelně jezdí „vyčistit hlavu“.

Šestnáctiminutová jízda k polním cestám na východ od města.

Dvě minuty pěšky přes louku k javoru.

Kde najde…

„Laylo?“

Zakopla o vlastní nohu, jak se otočila na patě. Blay stál na konci chodby soch a byl v bojovém oblečení, kožené kalhoty potřísněné a tvář vyčerpanou.

„A – ahoj,“ odpověděla. „Přišel jsi z terénu?“

„Míříš ven?“ Blay se zamračil. „Už je děsně pozdě.“

„Jen na krátkou projížďku,“ opáčila jakoby nic. „Víš, abych si vyčistila hlavu.“

Nejdražší Stvořitelko, opravdu moc nerada lhala.

„No, jsem rád, že jsem tě zastihl. Qhuinn je na tom dost špatně.“

Layla svraštila čelo a vykročila zpátky k bojovníkovi. Otec jejího dítěte patřil k nejdůležitějším osobám v jejím životě, stejně jako Blay. Tenhle pár byl její rodina. „Proč?“

„Kvůli Luchasovi.“ Blay si stáhl z hrudi pouzdro s dýkami. „Odmítá se krmit a Qhuinn už si s tím neví rady.“

„Už je to skoro měsíc.“

„Víc.“

Pokud zdravý upíří muž přijal krev Vyvolené, obyčejně se snadno obešel bez krmení několik měsíců; to záleželo na stupni aktivity, stresu a celkovém zdraví. Nicméně když byl na tom někdo tak zle jako Luchas, mohl se interval týdne či dvou týdnů rychle proměnit v rozsudek smrti.

„Kde je Qhuinn teď?“

„Dole v kulečníkovém salonku. Přivolali mě z ulice dřív, protože…“ Blay potřásl hlavou. „No, není na tom dobře.“

Layla zavřela oči a položila si ruku na břicho. Musí jít. Musí zůstat…

„Musím se osprchovat.“ Blay pohlédl na dveře pokoje, který sdílel s Qhuinnem. „Nemohla bys u něj chvíli posedět, než přijdu dolů?“

„Ach, ano, samozřejmě.“

Blay natáhl ruku a stiskl jí rameno. „Budeš mi s ním muset pomoct. Začíná to být…“

„Já vím.“ Sundala si kabát a nenamáhala se ho odnést zpátky do svého pokoje. Prostě ho hodila na zem přede dveřmi. „Půjdu rovnou dolů.“

„Děkuju ti. Panebože, děkuju.“

Na zlomek vteřiny se objali a pak se odbatolila směrem k hlavnímu schodišti a k muži, který jí dal nejcennější dar v podobě tohoto dítěte, jež nosí pod srdcem.

Nebylo nic, co by neudělala pro Qhuinna a pro jeho hellrena.

Nedokázala ale ani na chvíli pustit z hlavy muže, který na ni čeká právě v tomto okamžiku na louce pod javorem.

Svědomí ji trápilo, zvlášť když míjela otevřené dvojité dveře královy pracovny. Skrz panovníkovy dveře bylo vidět trůn za velikým vyřezávaným psacím stolem… a ten jí připomněl, proč uzavřela dohodu, kterou uzavřela.

Prodala své tělo veliteli Bastardů, aby všichni tady v sídle zůstali v bezpečí. Smlouva však ještě nebyla naplněna vzhledem k jejímu těhotenství – což ji zprvu překvapovalo. Xcor byl surový válečník, který nejen podle své pověsti, ale i na základě své skutečné povahy škodil a ubližoval jiným – a bavilo ho to. A přesto se v jejím případě spokojil čekáním, než si vybere, co mu patří.

Pravidelně se setkávali pod stromem a povídali si. Nebo někdy jen mlčky seděli a on po ní bloumal zrakem, jako by…

No, někdy jí připadalo, že snad čerpá sílu jen pouhým pohledem na ni, jako by vizuální spojení bylo jakási žíla, z níž potřebuje pravidelně pít.

Jindy poznala, že si ji představuje nahou – a říkala si, že by ji to mělo urážet. Děsit. Budit obavy…

Poslední dobou se však pod jejím strachem zakořenila podivná zvědavost, zvědavost spojená s jeho mocným tělem, s přimhouřenýma očima… s jeho rty, i když ten horní byl znetvořený…

Přikládala to za vinu svým hormonům – a snažila se nad tím nutkáním moc nepřemýšlet. Jediné, co musela mít na mysli, bylo, že dokud se s ním bude setkávat, odpřisáhl jí na svou čest – pokud nějakou měl – že nezaútočí na sídlo.

Koneckonců, o tom, kde jsou, věděl jen její zásluhou. Možná nepřímo, ale připadalo jí, že ta trhlina v zabezpečení je výlučně její vina.

Celé to bylo jako smlouva s ďáblem, uzavřená proto, aby uchovala v bezpečí své nejmilejší. Nenáviděla lži, dvojí život, pocit viny… a strach, že dřív nebo později bude muset splnit dohodu.

Ale nemohla nic dělat.

A dnes v noci musí dát před svým podvodem přednost rodině.

Dole v hlavní ordinaci výcvikového centra prožíval Trez omámenou závrať, když vířivý přenos skončil a on se znovu ocitl na jiném místě. Díkybohu, že se sem dostali celí. Teď jen kdyby se tu dala najít pomoc.

Se Seleniným ztuhlým, křečí sevřeným tělem v náručí se ohlédl. Doktorka Jane, Vishousova shellan, stála opodál v kompletním lékařském mundúru: modrý úbor, zelené nitrilové rukavice, galoše na nohou.

K Seleně však nepřistoupila. Jenom stála na místě a zírala na ně, jak mu připadalo, celou věčnost.

Do háje. Trez si na doktory nepotrpěl, nic moc od nich nečekal, ale obecně řečeno, kdy má někdo s titulem MUDr. před jménem začít konat, když ne při spatření pacienta?

To nebylo dobré znamení.

Rhage a Vishous stáli naproti a i oni civěli na něj a na Selenu, jako by také neměli zdání, jak mohou pomoct.

Doktorka Jane si odkašlala. „Trezi…?“

„Pardon, cože?“

„Mohla bych se na ni podívat?“

Trez svraštil čelo. „Jo… jen do toho.“ Když se doktorka Jane ani nepohnula, začal ztrácet nervy. „V čem je sakra problém…“

„Máš vyceněné tesáky a vrčíš. V tom je problém.“

Rychle se zkontroloval a zjistil – proboha, opravdu je jako vzteklý pes, přenáší váhu do stehen, cení zubiska a vydává hrdelní zvuk jako sekačka na trávu.

„Jo, pardon.“ Současně si všiml, že také zacouval do kouta a tiskne si Selenu k hrudi, jako by se mu ji někdo snažil vzít. „Tak to bych ji měl položit na stůl.“

„To by byl dobrý začátek,“ poznamenal Vishous.

Jeho tělo si dávalo pěkně načas, když mu zavelel pohnout se kupředu, a nakonec ho pouze skutečnost, že Selena potřebuje pomoc někoho, kdo má mozek a stetoskop, přiměla přiblížit se ke středu místnosti. Sklonil se, položil ji na plochu z nerez oceli – a otřásl se, protože stejně dobře mohl mít v rukou dřevěnou židli: její tělo zůstalo v naprosto stejné pozici, jako když ji našel, nohy natažené, trup zkroucený, paže skrčené na hrudi. A co bylo skoro nejhorší – hlava jí zůstala v tom ošklivém úhlu, zkroucená opačným směrem než ramena, jako by trpěla ohromnými bolestmi.

Ruka se mu třásla, když jí shrnul vlasy z obličeje. Oči měla otevřené, ale nebyl si jistý, jestli je při vědomí. Jako by nic nevnímala – periodické, pomalé mrkání bylo jediným náznakem, že by mohla být při sobě.

Že by mohla být ještě naživu.

Trez nastavil obličej do jejího zorného pole. „Jsi ve výcvikovém centru. Budou…“

Hlas mu selhal a rozkázal si, aby krucinál vypadl a nechal doktorku Jane dělat její práci.

Založil si paže na hrudi a couval, až ucítil na rameni těžkou ruku. Byl to Rhage. A Trez si byl celkem jistý, že to gesto je zčásti chlácholivé, zčásti představuje pojistku pro případ, že by se vázaný muž v jeho nitru znovu rozhodl převzít otěže.

„Ať dělají svou práci,“ řekl Hollywood a do dveří vrazila Ehlena, jež byla Rehvengeovou shellan a ošetřovatelkou. „Uvidíme, na čem jsme.“

Trez přikývl. „Jasně. Jo.“

Paní doktorka se sklonila a zahleděla do Seleniných zamžených očí. To, co řekla, bylo tak tiché, že to nebylo slyšet, ale vzorec Selenina mrkání se změnil – ačkoliv bylo těžké poznat, zda je to dobře, nebo špatně.

Krevní tlak. Tep. Zorničky. První tři kontroly proběhly rychle, ale Jane nemarnila čas oznamováním, jaké jsou výsledky. Spolu s ošetřovatelkou prostě rychle pracovaly, měřily Seleně teplotu, zaváděly jí kapačku do hřbetu ruky, protože ohbí loktů měla zaseknutá.

„Chci EKG, ale nemůžu se jí dostat k hrudníku,“ pronesla doktorka Jane. Pak se ohlédla na svého druha. „Neznáš nějaký syndrom, co tohle způsobuje? Je to jako křeč celého těla, až na to, že jí zorničky reagují.“

„Neznám. Mám zavolat na konzultaci Haverse?“

„Ano. Prosím.“ Vishous vyšel z místnosti a Jane zavrtěla hlavou. „Potřebuju vědět, co se jí děje v mozku, ale nemáme tady magnetickou rezonanci ani cétéčko.“

„Tak ji odvezeme k Haversovi,“ řekl Trez.

„Ten takovou technologii taky nemá.“

„Kurva.“ Rhageův stisk zesílil a Trez se zaměřil na Seleninu tvář. „Má bolesti? Nechci, aby měla bolesti.“

„Upřímně?“ opáčila doktorka. „Nevím. A dokud nebudu mít v ruce neurologické vyšetření, nechci jí dávat žádné léky, které by potlačovaly funkce mozku. Ale budu postupovat co nejrychleji.“

Jako by to trvalo věčnost, čas se zadrhl, když mohl Trez jen pozorovat složitý zdravotnický tanec probíhající kolem vyšetřovacího stolu. A Rhage zůstával hned vedle něj jako chůva i stráž, zatímco Trez se div nepodělal strachy a měl sto chutí se zastřelit.

A pak do dveří vtrhla Vyvolená Cormia.

V okamžiku, kdy uviděla Selenu, se zajíkla a oběma rukama si zakryla ústa. „Nejdražší Stvořitelko…“

Doktorka Jane vzhlédla od odebírání krve ze žíly na hřbetě druhé Seleniny ruky. „Cormie, nevíš, co by mohlo…“

„Ona má tu nemoc.“

Všichni znehybněli. Až na Cormii. Vyvolená přiskočila ke své sestře, začala Selenu hladit po vlasech a ševelila na ni ve Staré řeči.

„Jakou nemoc?“ zeptala se doktorka Jane.

„Překlad ze Staré řeči zní zhruba ‚zástava‘.“ Vyvolená si otřela oči. „Má zástavu.“

Trez uslyšel svůj hlas, jak prořízl ticho. „Co to je?“

„A je to nakažlivé?“ přidala se Jane.

Kapitola osmá

Východ slunce byl na spadnutí, když se Xcor, vůdce Bastardů, zhmotnil před skromným domkem v koloniálním slohu. Dům, který se svými vojáky používal jako základnu už skoro rok, se nalézal na konci nudné slepé ulice ve středostavovské čtvrti plné lidí na půl cestě do hrobu. Throe zajistil pronájem s předkupním právem na základě teorie „pod svícnem bývá tma“, a nemovitost fungovala uspokojivě.

Uvnitř se svítilo, světlo pronikalo podél okrajů zatažených závěsů a on si představoval, co asi jeho válečníci dělají uvnitř. Hned po příchodu z boje proti bezduchým v uličkách centra Caldwellu budou odkládat oblečení potřísněné černou krví a pojídat jídlo, uložené v lednici a kuchyňských skříňkách. Budou také pít, ačkoli ne krev, aby se posilnili, ani vodu, aby se zavodnili, nýbrž spíš alkohol jako vnitřní balzám, který léčí čerstvé pohmožděniny, rány, oděrky…

Zčistajasna mu začalo varovně mravenčit v týle, což mu sdělovalo, jako by nestačilo pálení odhalené pokožky na rukou, že už má jen málo času, aby se dostal ve zdraví dovnitř.

A přesto se mu tam nechtělo. Setkat se s vojáky. Konzumovat potravu, než se odebere nahoru do té odporně malinové ložnice.

Bylo mu odepřeno to, na co se těšil tak, že odpočítával hodiny, a zklamání se podobalo reakci těla na přicházející úsvit. Pokožka ho bolela. V nervech mu cukalo. Zrak se napínal.

Jeho závislost nebyla uspokojena.

Layla této noci nepřišla.

Zaklel, vyndal svůj mobilní přístroj a zvolil číslo – sekvenci, kterou se naučil nazpaměť. Přiložil telefon k uchu a slyšel, jak bušení jeho srdce přehlušuje zvonění.

Na účtu nebyl aktivovaný žádný osobní pozdrav hlasové schránky, takže po šesti tónech následovalo automatické oznámení, komu se dovolal. Nenechal zprávu.

Zamířil ke dveřím a připravoval se na úder hluku a chaosu. Jeho Bastardi budou určitě ujíždět na vlnách adrenalinu, dozvucích vysokooktanové existence, kterým chvíli trvá, než odezní.

Otevřel…

Xcor zkoprněl na prahu.

Jeho pět bojovníků ve skutečnosti nemluvilo jeden přes druhého a nedávalo mezi sebou kolovat láhve alkoholu spolu s náplastí a fáčem na svá zranění. Místo toho seděli na nábytku, který si pronajali spolu s domem. Nikdo nepil a neozývalo se ani kovové chřestění čištěných pistolí a přibrušovaných dýk.

Byli tu všichni: Zypher, Syphon, Balthazar, Syn… a Throe, ten, který mezi ně nepatřil, ale stal se nepostradatelným.

Žádný z nich se mu nepodíval do očí.

Ne, to nebyla pravda.

Throe, jeho zástupce, na něj jako jediný upíral zrak. Také jako jediný ze skupiny stál.

Ach, takže on je ten, který to organizuje… ať je to, co chce.

Xcor za sebou zavřel dveře. A neodložil zbraně.

„Máte něco na srdci?“ otázal se, zůstal u dveří a střetl se zpříma s Throeovým pohledem.

Jeho zástupce si odkašlal, a když promluvil, nezněl v jeho hlase jen akcent vyšších vrstev, ale přímo nejvyšších řad upíří společnosti: glymery.

„Máme starost o to, co se s tebou děje.“ Rozhlédl se. „Poslední dobou.“

„Vida.“

Throe zjevně čekal na obšírnější odpověď. Když se nedočkal, zoufale zaklel. „Xcore, kam se poděla tvá ctižádost? Král má jediného dědice, míšence, a ty najednou zapomeneš na naši společnou cestu k trůnu? Odložíš své cíle jako prázdnou mísu?“

„Boj s Vyhlazovací společností je činnost na plný úvazek.“

„Možná, kdybys skutečně bojoval.“

„Bezduší, které jsem dnes v noci zabil, tedy byli jen má představa?“

„To není všechno, co v noci děláš.“

Xcor vycenil tesáky. „Dávej pozor, kam šlapeš.“

Throe vyzývavě zvedl jedno obočí. „Nemám to říkat před nimi?“

Ucítil na sobě oči svých mužů a zatoužil do něčeho praštit. Domníval se, že jeho setkání s Laylou probíhají beze svědků. Očividně to byl omyl.

A kdyby řekl Throeovi, aby zůstal zticha? Klidně by se tím mohl odsoudit k něčemu horšímu než k tomu, co už se dělo.

„Nemám co skrývat,“ zavrčel.

„Dovolím si nesouhlasit. Trávíš příliš mnoho času pod tím javorem, jako nějaký zamilovaný…“

Xcor se zhmotnil před druhým mužem tak, že jejich obličeje byly jen pár centimetrů od sebe. Throea se ani nedotkl, nicméně voják přesto ucouvl.

Nevycouval však docela. „Chceš jim povědět, o koho jde? Nebo mám já?“

„Ona je vedlejší. A mou ctižádost nikdo neomezuje.“

„Dokaž to.“

„Komu?“ Xcor naklonil hlavu ke straně a vystrčil bradu. „Jim? Nebo máš problém ty?“

„Dokaž, že neměkneš.“

Během mžiku tasil Xcor ocelovou dýku a přitiskl ji Throeovi ke krční tepně. „Tady? Teď?“

Throe se zajíkl a ostrá špička mu proťala kůži, na dokonale naleštěnou bledou čepel vytryskl pramínek jasně rudé krve.

„Mám to dokázat na tobě?“ pronesl Xcor temně. „Postačí to?“

„Rozptyluješ se,“ odsekl Throe. „Ženou. Oslabuje tě!“

„A ty ses pomátl! Rozhodl jsem se nezabít právoplatně zvoleného krále rasy – a to je zločin, kvůli kterému se pokoušíš vnést vzpouru mezi mé bojovníky?“

„Byl jsi už tak blízko! Málem jsme získali trůn! Kostky domina byly seřazené, jen do nich ťuknout, glymera ti chtěla vyhovět…“

Xcor znovu přitlačil na dýku, aby ukončil tu tirádu. „Je tahle zrádná schůzka kvůli mým ambicím – nebo kvůli tvým? Dovol mi otázku: čí ztrátu vlastně oplakáváš?“

„Už nás nevedeš.“

„Zeptejme se jich.“ Xcor se odtrhl a kráčel kolem místnosti, přičemž hleděl na skloněné hlavy svých vojáků. „Co říkáte? Půjdete s ním, nebo zůstanete se mnou?“ Vzduchem plným napětí zazněly kletby a Xcor se na patě otočil k Throeovi. „Protože to tady děláš, ne? Předkládáš jim volbu – buď ty, nebo já. Takže spějme k ukončení té hry s nejvyšším spěchem. Na kteréže straně to stojíte, Bastardi moji?“

Následovala dlouhá pauza.

A potom Zypher zvedl oči. „Kdo je ta žena?“

„Takovou otázku jsem vám nepoložil.“

„To je otázka, na kterou chceme znát odpověď.“

Xcor cítil, jak v něm stoupá vztek. „Nic vám po ní není.“

Nepřipadalo v úvahu, že by začal vysvětlovat své vztahy s Vyvolenou.

Zypherovi se vzedmulo chřípí, jak se zhluboka nadechl. „Ježíši… ty ses s ní svázal.“

„Nesvázal.“

„Já to taky cítím,“ pronesl někdo. „Kdo to je?“

„To je úplně vedlejší.“

Throe promluvil hlasitě a jasně. „Je to Vyvolená. Která žije u Bratrstva.“

A teď nastal ten chaos, který předtím očekával. Místnost se rozezvučela mužskými hlasy, všichni mluvili jeden přes druhého, útržky Staré řeči se mísily s anglickými a německými nadávkami.

Mezitím Throe vyndal běloskvoucí kapesník a přitiskl ten bílý čtverec k ráně na svém hrdle. „Nedaří se mi pochopit, proč se s tebou schází – copak na ni máš? Musí existovat nějaký donucovací prostředek – peníze? Anebo nějaká výhružka?“

Xcor urážku přešel, protože měla blízko k pravdě; Throe udeřil hřebík na hlavičku. Jediný důvod, proč se s ním Vyvolená Layla scházela, byl ten, že znal polohu sídla Bratrstva černé dýky a ona se děsila toho, aby dům nevyplenil. Jednou v noci, skoro před rokem, šel po stopě její krve a zakopl o to veliké tajemství. A Throe měl pravdu – skutečně využíval tento objev ve svůj prospěch.

Slíbila mu své tělo výměnou za to, že zachová posvátnou nedotknutelnost onoho místa.

A i když ji ještě nepovolal ke smilstvu z úcty k jejímu těhotenství, k její ctnosti a k jejímu postavení… dostane ji.

Nakonec si vezme to, co mu patří, a označkuje si ji…

Do háje, opravdu se vázal?

Xcor znovu zaměřil zrak na Throea a na své Bastardy. „Zabývejme se touto vzpourou, a ne něčími představami. Tak co říkáte? Vy všichni.“ Následovala dlouhá odmlka. „Každý z vás.“

Zatímco čekal na odpověď, usoudil, že sám fakt, že Throe dosud stojí na nohou a dýchá, je důkazem, že Xcor skutečně poněkud změkl. Vyškolený Bloodletterem nezapomněl, co se naučil ve vojenském táboře, ale poslední dobou došel ke zjištění, že hrubá síla a krveprolití jsou jednoduše jen prostředky k dosažení účelu – a že existují i jiné, jež mohou být účinnější.

Kupříkladu Wrath to potvrdil způsobem, jímž zvládl konečný úder proti svému trůnu. Tento král a jeho družka potlačili i ten nejneprůstřelnější útok proti jeho vládě – a učinili tak nejen bez ztráty jediného života, nýbrž dokonce tak dokonale, že glymera přišla o svou moc.

A Wrath jako vůdce, zvolený nyní svým lidem, byl v nenapadnutelném postavení.

Throe přerušil ticho, oslovil bojovníky. „Myslím, že jsem se vyjádřil jasně. Mám silný pocit, že bychom měli začít znovu usilovat o trůn. Postřelili jsme Wratha jednou – můžeme ho dostat znova. Je sice demokraticky zvolený, ale nemůže dál vládnout, pokud nebude naživu. A pak musíme znovu získat podporu glymery, nyní zbavené moci. Jestliže zkoordinujeme konstituční strategii s někdejšími členy Rady, můžeme argumentovat tím, že Wrath překračuje své pravomoci a…“

„Jsi hlupák,“ pronesl Xcor tiše.

Throe se otočil a probodl ho nepřátelským pohledem. „A ty jsi selhal!“

Xcor zavrtěl hlavou. „Lid promluvil. Rozhodl se posadit Wratha na trůn, který předtím zdědil, a žádný boj se nedá vyhrát, když existuje ne jedna fronta, ale tisíc front. Tradiční zákony a kulturní normy jsou chabé zástěrky moci a vlivu. Demokracie však, pokud se opravdu uplatňuje, je kamenná pevnost, která se nedá dobýt, vyhodit do vzduchu ani zbořit. Tobě se nedaří pochopit, zástupce, že už není s čím svádět bitvu – pokud chceš provést tento útok s nadějí na úspěch.“

Throe přimhouřil oči. „Pověz mi jedno – vzdělávala tě tvá Vyvolená? Myslím, že jsem z tvých úst ještě nikdy nic podobného neslyšel.“

Xcor se přinutil zachovat klid.

On a jeho bojovníci tvořili celek dávno předtím, než se k nim přidal Throe. Kdyby však tito muži nedokázali prokouknout tyhle bídné ambice? Pak by je Throe mohl získat na svou stranu všechny.

Xcor se před nikým neskloní.

V tichu, jež následovalo, se Throe rozhlédl po bojovnících, kteří se ho kdysi stranili pro jeho švihácké slabošství, ale za poslední dvě staletí se ho naučili respektovat jako válečníka. „Manipulace je nejúspěšnější, když se jí ujme příslušnice ženského pohlaví. Nepřipadá vám, že teď od něj slyšíme propagandu? Kterou ho krmí právě ta, co nejlíp dokáže svést jeho myšlení, jeho tělo, jeho emoce? Sami jste cítili vázaný pach. Vězte, že duše následuje srdce, a ta jeho už není s námi, s našimi cíli, s tím, čeho můžeme dosáhnout. To není síla, co k vám mluví, ale taková slabost, jakou kdysi u jiných opovrhoval. Vidíte? Dokonce i teď mlčí.“

Xcor pokrčil rameny. „Nepotrpím si na rétoriku.“

„Znal jsi vůbec význam toho slova před půl rokem?“ opáčil Throe.

„Co říkáte?“ Xcor se rozhlédl s pocitem nekonečné nudy. „Volba je na vás, ale vězte jedno. Jakmile ji učiníte, je nesmazatelná, jako tetování na kůži.“

Zypher byl první na nohou. „Já mám pouze jednoho pána.“

S těmi slovy přistoupil ke své zbroji a vytasil ocelovou dýku. Rozřízl si dlaň, přistoupil k Xcorovi a natáhl ruku.

Xcor ji stiskl a shledal, že si musí odkašlat. Následoval Balthazar, chopil se téhož nože a řízl se, odevzdal mu svou krev – a stejným způsobem slíbil věrnost i Syphon.

Syn to vše sledoval zpod přivřených víček, nehýbal se. Jako vždy představoval divokou kartu – ale i on vstal a přistoupil k Xcorovi. Chopil se čepele, bodl se do dlaně a zakroutil jí, horní ret se mu zkřivil, jako by se mu bolest zamlouvala.

Xcor přijal přísahu posledního ze svých vojáků a pak pohlédl na Throea. Zvedl dlaň zmáčenou rudou krví, vycenil tesáky a zasyčel, kousl se do vlastního masa a pak olízal spojenou krev.

„Copak to mohlo dopadnout jinak?“ Krutě se usmál. „Nikdy jsi nebyl jedním z nás.“

Throeova hezká tvář se zkřivila ošklivým výrazem. „Přinutil jsi mě nastoupit. Tohle jsi ze mě udělal ty.“

„Ale ty to napravíš, je to tak? Výborně, před rokem jsem ti dal svobodu. Ať tvůj osud určuje ctižádost, jestli chceš, ale jakmile vyjdeš z těch dveří, zavřou se za tebou natrvalo. Pro nás jsi mrtvý, za své činy odpovídáš jen ty a nikdo jiný.“

Throe přikývl. „Budiž.“

Přešel místnost a zvedl svá pouzdra se zbraněmi a kabát; pak zamířil ke dveřím. U nich se otočil a oslovil skupinu. „Mýlí se v mnohém, ale nejvíc ohledně trůnu. Válka na tisíci frontách? To si nemyslím. Stačí jen zlikvidovat Wratha. Pak se žezla chopí nejsilnější ruka – a ten, komu patří, už nenáleží k této skupině.“

Bojovník za sebou zabouchl dveře.

Xcor zaskřípal zuby, protože zatraceně dobře věděl, že Throe měl určitě předem připravený náhradní plán, než jim všem předložil tuhle výzvu – jinak by neodcházel tak nonšalantně pouhých několik minut před rozedněním.

Throe riskoval a prohrál – jenomže pouze pokud šlo o jejich skupinu. Kam to s ním povede dál? Xcor neměl tušení.

Ale Wrath by si měl dělat velké starosti.

Následovalo šoupání nohama. Odkašlávání. A pak samozřejmě komentář.

„Tak,“ vyhrkl Zypher. „Povíš nám, jakou má barvu očí?“

„Aspoň to bys mohl,“ přidal se Balthazar. „Abychom o ní měli představu.“

„Vyvolená?“

„Jak jsi propána…“

Zčistajasna bylo zas v domě všechno normální, vzduch plný mužských hlasů, nalévalo se pití, objevovaly se obvazy a balily se do nich poraněné pravice.

Xcor vydechl úlevou, která ho samotného šokovala – ale nedal se oblafnout. I když jeho bojovníci stojí při něm, má teď nového nepřítele, proti němuž je třeba bojovat – a Throe, díky tomu, jak ho sám Xcor vycvičil, je věru nebezpečný.

Vyndal telefon, podíval se na něj… a zjistil, že jeho volání zůstalo neopětováno.

S ohledem na Throeovo zběhnutí bylo naléhavě nutné, aby chránil svou Vyvolenou – a teď se obával, že se k ní možná Throe dostal první a právě proto se neukázala.

„Tak co?“ naléhal Zypher. „Jakápak je?“

Následovalo náhlé ticho, které jako by zavalilo všechen hluk.

A jeho vyděsilo zjištění, že jim to chce povědět. Držel to v sobě – jak dlouho?

Zdráhavými slovy pronesl: „Ona je… měsícem na mé noční obloze. A tím to začíná, pokračuje a končí. Nic víc se o ní nedá říct a už o ní nikdy nebudu mluvit.“

Když odcházel ke schodům, cítil na sobě jejich zraky – a nehleděli na něj s opovržením. Ne, aťsi se to sebevíc snažili skrývat, ze všech prýštil soucit – vědomí ohyzdnosti jeho tváře a nerovnosti romantického vztahu, který by chtěl mít s jakoukoli ženou, natožpak s Vyvolenou.

Zastavil se s rukou na zábradlí. „Do západu slunce sbalte všechen majetek a zásoby. Musíme opustit tohle obydlí a najít si jiné. Tento dům už není bezpečný.“

Stoupal do schodů a slyšel přitom projevy souhlasu svých bojovníků. A cítil palčivý vděk, že si ho vybrali, aby je dál vedl.

Navzdory Throeově inteligenci, původu, vychování… a zevnějšku.

Jen ať to znetvoření všichni vidí, říkal si, když se zavíral ve své ložnici. I když za staletí svého života o mnoho přišel kvůli zaječímu pysku a své neotesanosti, ti vojáci dole si ho považují.

A on si na oplátku považuje jich.

Kapitola devátá

iAm se vrátil do velkého kamenného sídla Bratrstva krátce před rozedněním, vyklusal po schodech ke vstupním dveřím hodným katedrály a protlačil se do vestibulu. V souhlasu s protokolem nastavil obličej oku bezpečnostní kamery a čekal.

Okamžik poté se vnitřní dveře otevřely a uvítal ho veselý starý ksichtík – spolu se sytými vůněmi dobře uvařeného Posledního jídla.

„Dobrý pozdní večer, pane,“ klaněl se majordomus Fritz. „Jak se vám daří?“

„Hele, poslyš, neviděls mého bratra? Hledám…“

„Ano, už se vrátil.“

iAm málem zaklel úlevou. „To je paráda. Prostě paráda.“

Aspoň že je ten chudák ve zdraví doma a v bezpečí. Ale kristepane, Trez mu mohl odpovědět aspoň textovkou, že je naživu. Kolikrát jen mu nevzal mobil…

Zleva vyskočil z mozaikové podlahy hbitý stín a vrhl se na něj jako dělová koule.

iAm chytil kocoura Drápa do náručí. Absolutně to zvíře nesnášel – zvlášť poslední dobou, když ten blecháč začal spát přes den s ním. Samé mazlení. Předení.

A co hůř – začínal si na ta muka zvykat.

„… klinice.“

„Prosím?“ iAm škrábal kocoura pod bradičkou, až Dráp obracel oči v sloup. „Neslyšel jsem ani slovo z toho, cos teď říkal.“

„Hluboce se omlouvám.“ Majordomus se opět uklonil, i když to nebyla jeho vina. „Vyvolená Selena onemocněla a byla přijata na kliniku. Trez je u ní, zatímco ji ošetřují – mám za to, že tam dolů šli i Primal a Cormia? Nerad to říkám, ale její stav je zřejmě dosti vážný.“

„Krucinál…“ iAm zavřel oči a svěsil hlavu. Čekali, až meč dopadne, ale mělo se to týkat s’Hisbe. Ne Vyvolené, která bratra tolik přitahovala. „Co je s ní?“

„Myslím, že dosud nebyla stanovena diagnóza.“

Do háje. „Tak jo, díky, chlape, půjdu…“

V klenutém průchodu z kulečníkového salonku se objevila Vyvolená Layla, v patách s Qhuinnem a Blayem. „Odpusťte, ale nezaslechla jsem právě něco o Seleně?“

iAm to nechal na majordomovi a zamířil ke skrytým dveřím pod hlavním schodištěm – a nepřekvapilo ho, když se ostatní rychle zařadili za něj.

Právě když vyťukával kód, aby se neprodyšně uzavřené výplně otevřely, zazvonil někomu mobil.

„To jsi tase ty?“ zeptal se Qhuinn.

Layla zvonění umlčela. „To jen nějaký člověk volá špatné číslo.“

„Nechceš, aby ho Vishous zablokoval?“

„Ach, není důvod ho obtěžovat.“

„Ukaž, dej mi to a já se podívám…“

Layla vrátila telefon do záhybů svého roucha. „Už nezavolá. Pojďme.“

Poté co se ozvalo tiché píp, otevřel iAm dveře a sestoupili po krátkém schodišti ke druhým zamčeným dveřím. Za nimi se nalézal podzemní tunel spojující sídlo s výcvikovým centrem a pak pokračující k Doupěti, kde žili Vishous a Butch se svými družkami.

S každým krokem po té betonové spojnici s nízkým stropem iAm cítil, jak mu tuhnou ramena, jak se svaly podél páteře zatínají tak silně, až mu bolest vystřeluje do spánků.

Když se vynořili v kanceláři, vzhlédl Tohr od počítače. „Dneska je tady dole snad nějaký sjezd.“

„Selena je nemocná,“ řekl tiše Qhuinn.

Bratr vstal. „Cože? Viděl jsem ji sotva před hodinou. Šla krmit Luchase a…“

A tak se stalo, že v cestě koridorem pokračovalo pět párů bot a bagančat.

Výcvikové centrum bylo obrovské podzemní zařízení, které zahrnovalo vše od plaveckého bazénu olympijských rozměrů přes střelnici, posilovnu, místnost pro fyzioterapii a kompletně vybavenou tělocvičnu až po nářaďovny a řadu učeben, jež se využívaly při výuce frekventantů před nájezdy. Bylo tu také rozsáhlé zdravotnické zařízení s operačními sály a pooperačními pokoji – a právě tam teď mířili.

Skutečnost, že před zavřenými dveřmi vyšetřovny stál shluk osob, nebyla dobrým znamením: Phury, Cormia, Rhage a Vishous úzkostlivě čekali, přecházeli, zírali do země, cukali sebou.

„Díkybohu,“ pronesl Phury, když uviděl iAma. „Trez bude rád, že jsi tady. Sháněli jsme tě.“

Patrně právě proto i jemu vyzváněl telefon – ale ignoroval ho, zatímco opouštěl byt a hledal Treze v teMnoTě.

„Rentgenují ji,“ vysvětloval Vishous. „Proto jsme tady venku. Trez se od ní nehne.“

Layla svraštila čelo. „Proč to dělají? Nezlomila si…“

Cormia přistoupila k druhé Vyvolené a vzala Laylu za ruce. Vyměnily si několik tichých slov a pak se Layla zajíkla a zapotácela. Qhuinn ji podepřel a iAm usoudil, že ať je to, co chce, musí dovnitř.

„Nebudu čekat,“ řekl, postavil kocoura na zem a otevřel dveře dokořán.

Nejprve nechápal, co má před očima. Těžká výplň se za ním nehlasně zavřela a iAm zaměřil zrak na cosi, co vypadalo jako nohy od stolu ležící na vyšetřovací ploše. Jenomže… to byla Selena. Štíhlá lýtka a stehna měla ohnutá, nenormálně nastavená a ztuhlá v podivných úhlech, jako by trpěla velkými bolestmi – a nepostihlo to jen dolní část těla. Poloha hlavy byla úplně špatná a paže měla zkroucené na hrudi, dokonce i prsty ohnuté jako spáry.

Vypadala, jako by se ocitla v jakési křeči.

Doktorka Jane přesouvala nějaký velký přístroj nad Selenino rameno a ošetřovatelka Ehlena jí byla v patách, aby se různé šňůry a kabely nezapletly. Trez stál u Seleniny hlavy, třesoucíma se rukama ji hladil po černých vlasech.

Vůbec nevzhlédl. Jako by nevnímal, že do místnosti ještě někdo vstoupil. Ani nedýchal.

„Tak jo, Ehleno, desku?“ Doktorka přijala něco, co vypadalo jako čtvrtka papíru formátu A4, ale bylo to na prst tlusté. Dráty připojené k jednomu konci té věci vedly k laptopu umístěnému na pojízdném stolku. „Zkusím to s loktem.“

Deska se zasunula pod kloub a pak doktorka Jane pohlédla na Treze. „Chceš držet i tuhle?“

Přikývl, natáhl ruku a poslechl. „Tentokrát se nepohnu.“

„Tohle je digitální rentgen, takže to klidně můžeme zopakovat, víš?“ Doktorka letmo stiskla Trezovi paži. „My teď ustoupíme za přepážku.“

Doktorka Jane vzhlédla a trochu sebou trhla, jako by se i ona tolik soustředila na pacientku, až si také nevšimla jeho příchodu. „Ach, iAme, to je dobře – ale poslyš, asi bys měl odejít, než…“

„Nikam nejdu.“

„Nemůžu…“ Trez zaklel. „Nedokážu to udržet v klidu.“

iAm beze slova přešel po dlaždicové podlaze, položil ruku na bratrovu a umlčel vibrace. „Ukaž, pomůžu ti.“

Trez neuhnul. Netrhl sebou, ale zvedl oči a panebože, ty oči… byly jak černé jámy smutku.

A tehdy iAm pochopil, že to není zlé, nýbrž ZLÉ.

Trez nebyl vyděšený.

Už truchlil.

Trez hned nepochopil, kdo je jeho zachránce. Nepoznal ruku, která se přidala k té jeho, i když vypadala skoro stejně. Nepostřehl nový pach v místnosti. Teprve když vzhlédl, uviděl…

Samozřejmě iAma.

Jako by to mohl být někdo jiný.

Bratrova podoba se mu rozvlnila. „iAme, ona…“

Nedokázal ta slova pronést. Jeho myšlenkový proces se doslova zastavil, jako by ho ranila mrtvice nebo co.

„Podržíme tu desku,“ řekl iAm. „Spolu.“

„Měl bys být za tou olověnou věcí.“

„Ne.“

Treze nepřekvapovalo, že iAm zůstal, a pohybem rtů mu nehlasně poděkoval, protože měl dojem, že mu hlas nefunguje o nic líp než mozek nebo ruka.

„Ať je to co možná nehybné,“ řekla doktorka Jane. Následovalo krátké vrčení přístroje a doktorka Jane s Ehlenou se vrátily ke stolu.

Desku jim předal iAm – a to bylo dobře, protože Trez by ji upustil. Zatracené ruce, třáslo se mu celé tělo.

„Děkuju,“ řekla doktorka Jane. „Asi už to stačí. Chcete zavolat dovnitř ostatní?“

Trez zavrtěl hlavou. „Smím s ní chvilku zůstat sám?“

„Musíme zůstat a prohlédnout si snímky.“

„No jo, já vím. Já jen…“ Pohlédl na dveře a věděl, že ti za nimi mají stejné právo tu být jako on. Po pravdě řečeno, ještě větší.

„Trezi,“ pronesla doktorka Jane jemně. „Uděláme to, jak chceš.“

Ale co chce Selena? – uvažoval, nikoli poprvé.

„Podívej,“ pokračovala tiše doktorka Jane, „momentálně zřejmě nemáme žádný naléhavý problém. Bude dost času, aby ostatní přišli později – a kdyby se její stav změnil? Učiníme jiná rozhodnutí podle toho, jak na tom budeme.“

„Tak jo.“ Ukázal na bratra. „Ale iAm. Chci, aby zůstal.“

Bratr přikývl a přinesl židli – ovšem ukázalo se, že ne pro sebe. Strčil ji Trezovi pod kolena, a protože v jeho případě šlo o funkční klouby, celkový sesun z vertikální polohy rychle následoval. Když dopadl zadkem na sedátko, říkal si, jo, trochu se mi točila hlava. Sednout si je patrně dobrý nápad.

iAm se beze slova posadil na podlahu vedle něj a bylo neuvěřitelné, jak Treze už pouhá bratrova přítomnost v místnosti zklidnila.

Znovu se zadíval na Selenu. Dosud se nepohnula z pozice, ve které ji našel, a všechny ty ostré úhly jejího těla byly jako zlý sen.

Po pravdě řečeno, celé to prostě působilo… strašlivě.

Podle toho, co předtím říkala Cormia, byla zástava nemoc, jež postihovala nepatrnou menšinu Vyvolených. V celých dějinách jí trpělo jen tucet kněžek, možná i méně – což znamenalo, že statistická možnost onemocnět touto chorobou byla velice malá. Naneštěstí byla vždy smrtelná.

Krucinál, nechtěl, aby některá z těch žen churavěla, ale proč právě ona?

Proč z nich ze všech, za celou historii rasy, musí být právě Selena jednou z těch, které takhle skončí?

A byla to hrozná smrt. Zkamenělá ve vlastním těle, neschopná komunikovat, uvězněná v odumírajícím vězení, dokud všechno nezčerná a…

Zavřel oči.

Do háje, co jestli ho tady nechce? Vázal se k ní, ano – a všichni ostatní s ním jednali s respektem, jakého by se v této situaci vázanému muži mělo dostávat, i když se v duchu ptali, jak k tomu mohlo dojít bez jejich vědomí.

Problém byl, že on a Selena nebyli spojeni příslušným obřadem. Neměli vztah. Dokonce spolu ani nechodili.

Sakra, už kolik měsíců spolu nestrávili ani dvě minuty společně…

„Trezi?“

Trhl sebou a zvedl víčka. Doktorka Jane stála před ním, tmavě zelené oči bystré a vážné. „Podívala jsem se na ty rentgeny.“

Odkašlal si. „Možná by to rádi slyšeli i ostatní?“

Do háje, neměl by ustoupit stranou, aby ji mohla držet za ruku Cormia nebo někdo jiný? Nebylo by to lepší? Jeho tělu by to vadilo a duši také. Ale tady nejde o něj.

Dovnitř vstoupila spousta osob, víc než jich tu bylo předtím, a Trez pokynul Tohrovi, Qhuinnovi a Blayovi – a byl rád, že je tu spolu s Cormií a Phurym také Layla. Přinutil se vstát, chtěl ustoupit, ale Primal k němu přistoupil a zase ho posadil.

„Zůstaň, kde jsi,“ stiskl mu Phury rameno. „Jsi právě tam, kde teď musíš být.“

Trez vydal jakési zasípění. Na nic lepšího se nezmohl.

Doktorka Jane si odkašlala. „Ještě nikdy jsem nic takového neviděla.“ Otevřela cosi na velké obrazovce počítače na psacím stole. „Jako by se klouby samovolně proměnily v pevnou kost.“

Černobílý obraz zřejmě zachycoval Selenino koleno a doktorka Jane ukazovala různá místa špičkou stříbrného pera. „Na rentgenu se kosti ukazují bíle a světle šedě, kdežto spojovací tkáně, jako vazy a šlachy, takový kontrast neposkytují. Tady,“ – nakreslila kroužek kolem kloubu – „by měly být tmavé skvrny mezi hlavicí a jamkou. Místo toho je tu jen… pevná kost. Totéž platí o kloubech v nohou, v lokti, v…“

Na obrazovce se střídaly další takové obrazy, jeden za druhým, a on dokázal jen vrtět hlavou. Jako by jí někdo do všech spojů nalil beton.

„Obzvlášť znepokojivé je tohle.“ Ukázal se nový obraz. „Tohle je její paže. Na rozdíl od ostatních kloubů jako by se tu růst kosti šířil a pronikal do muskulatury. Jestli to tak bude pokračovat, celé tělo jí…“

„… zkamení,“ zašeptal Trez.

Panebože, ty mramorové sochy na místě, kde ji našel.

Nebylo to nádvoří, jak se tehdy domníval – byl to hřbitov. Plný žen, jež trpěly touto chorobou a zemřely na ni.

„Jediná lidská nemoc, kterou mi to vzdáleně připomíná, je fibrodysplasia ossificans progressiva. Je to nadmíru vzácné genetické onemocnění, které způsobuje, že tam, kde jsou svaly, šlachy a vaziva, se začnou postupně tvořit kosti, a důsledkem toho je časem úplné omezení pohybu – až do té míry, že si pacienti musí vybrat pozici, ve které chtějí zůstat uvězněni. K růstu kostí dochází sporadicky a může ho nastartovat trauma nebo virus, anebo může vzniknout spontánně. Na tu nemoc neexistuje žádná léčba a chirurgické odstranění růstu odstartuje jen další genezi. To, čím Selena prochází, se tomu podobá – jenže k tomu zřejmě došlo v celém těle zároveň.“

Trez se otočil ke dvěma zdravým Vyvoleným v místnosti. „Léčilo se to někdy? Někdy v minulosti, pokusil se někdo najít způsob, jak to zarazit?“

Layla pohlédla na Cormii a ta promluvila. „Modlily jsme se… nic víc nemůžeme. A záchvaty stejně přicházejí.“

„Takže tohle je… nějaká epizoda?“ zeptala se doktorka Jane. „Ne terminální stadium?“

„Nevím, kolik už jich měla.“ Cormia si setřela z líce slzu. „Obvykle jich přijde několik a nakonec ta poslední, ze které se nevzpamatují.“

Doktorka Jane svraštila čelo. „Takže se tělo uvolní? Jak?“

„Nevím.“

Trez promluvil k Vyvolené. „Měla některá z vás tušení, že je nemocná?“

„Nikdo nic nevěděl.“ Cormia se opřela o svého hellrena, jako by potřebovala jeho pomoc. „Ale vzhledem k tomu, v jakém je teď stavu… mám za to, že nemoc trvala už dlouho. Pokud vím, první epizody postihují jen části těla. Tahle ji zachvátila celou.“

Trez sklesle vydechl, síla ho opustila. Jediné, co mu bránilo ve zhroucení, byla možnost, že Selena vnímá to, co se děje – a chtěl kvůli ní působit jako silný muž.

Doktorka Jane se opřela bokem o psací stůl a založila si paže. „Neumím si představit, jak by se klouby mohly z takového stavu vzpamatovat.“

Cormia zavrtěla hlavou. „To málo atak, co jsem viděla, přichází rychle a pak… nevím, co se stane. O pár hodin později nebo další noc se zase mohou pohybovat. Po nějaké době se jim vrátí hybnost – ale vždycky se to opakuje. Vždycky.“

„Taky si vybíraly pozici,“ řekla Layla tiše a také si setřela slzy. „Jako ti lidé, o kterých jsi mluvila, si i naše sestry vždycky vybraly – řekly nám, jak chtějí být, a my se o to postaraly…“

Ještě ledacos bylo řečeno. Kladly se otázky. Podávala se vysvětlení, ta nejlepší, jakých byl kdo schopen. Ale Trez to přestal sledovat.

Jako když vlak nabírá rychlost, i jeho mysl, emoce, pocit naprosté bezmoci a veškerá lítost vyrazily po předem dané cestě, nabývaly na tempu a intenzitě…

Vadilo mu, že má Selena rozcuchané vlasy, a on to nemůže napravit.

Vadilo mu, že má na rouchu skvrny od trávy, jasně zelené šmouhy tam, kde dopadla koleny na zem.

Vadilo mu, že jí spadly střevíce.

Vadilo mu, že nemůže udělat vůbec nic pro její záchranu.

Vadilo mu břímě, které nese v podobě s’Hisbe, a všechno, co ho to přimělo dělat se svým tělem – protože kdyby ho rodiče neprodali královně, možná by nešukal s tolika lidmi a možná by jí byl aspoň trochu hoden. A pak by nepřišel o všechny ty měsíce. A možná by si něčeho všiml nebo by něco udělal nebo…

Stejně jako okolní hovor i myšlenky mu probíhaly mozkem, ale nedokázal je sledovat o nic víc než všechno ostatní, co se ve vyšetřovně odehrávalo. Zmocnilo se ho zuřivé burácení, řítilo se jeho nitrem jako tsunami, stíralo všechno až na vztek, který se nedal zadržet.

Trez nevnímal, že se pohybuje. Jednu chvíli opatrně držel Seleninu ruku; vzápětí byl u dveří vyšetřovny – a pak za nimi, jeho tělo vystřelilo kupředu spíš setrvačností než zásluhou svalové koordinace.

Běžel, běžel… soudě podle trhavého zorného pole a míjejících stěn betonové chodby běžel…

A slyšel spoustu hluku. Prázdná chodba odrážela jakýsi obrovský hluk, jako když se zasekne nějaký veliký stroj…

Něco ho popadlo zezadu dřív, než dorazil k východu do podzemní garáže, zasekla se kolem něj železná tyč.

iAm.

Samozřejmě.

„Pusť ji,“ zařval mu do ucha. „Pusť ji… no tak, hned. Pusť ji…“

Trez zavrtěl hlavou. „Co…?“

„Pusť tu zbraň, Trezi.“ iAmovi selhával hlas. „Potřebuju, abys pustil pistoli.“

Trez zkameněl, jen prudce oddechoval a snažil se pochopit, co to bratr říká.

„Proboha, Trezi, prosím tě…“

Trez potřásal hlavou… a postupně si uvědomoval, že skutečně drží v pravé ruce něčí čtyřicítku. Patrně svou vlastní. V klubu ji nosil vždycky.

A vida, hlaveň byla přiložená k jeho spánku – a na rozdíl od rentgenových desek se mu tentokrát vůbec netřásla ruka.

„Dej mi ji, Trezi.“ Protože držel prst na spoušti, bratr se očividně neodvažoval zbraně zmocnit ze strachu, aby nevystřelila. „Musíš tu pistoli odložit.“

V tom okamžiku bylo všechno jasné: jak se vymrštil, jak vyrazil jako blesk z vyšetřovny a na chodbu. Jak běžel směrem k parkovišti se zbraní v dlani.

S úmyslem vystřelit si mozek z hlavy, jen co opustí výcvikové centrum.

Měl představu, že pokud skutečně existuje nějaký Stín, mohli by se on a Selena setkat na druhé straně a být spolu tak, jak to na Zemi nikdy nebylo možné.

„Trezi, ona ještě žije. Nedělej to. Chceš se zabít? Počkej, až jí srdce přestane bít, ale ne dřív. Ani o vteřinu dřív, kurva.“

Trez si představil Selenu na vyšetřovacím stole a pomyslel si, do háje…

Jako obvykle měl iAm pravdu.

Třas se vrátil, jakmile začal spouštět ruku, a pohyboval se pomalu ze strachu, aby nějaký záškub čtyřicítku nespustil. Ale s tím si nemusel dělat starosti. Jakmile byla hlaveň z dosahu jeho šedé hmoty mozkové, chopil se jí jeho bratr, odzbrojil ho rychlostí blesku a zacvakl pojistku.

Trez tam jen tupě stál, zatímco ho iAm šacoval a odebíral mu další dvě zbraně, a pak se nechal odvést zpátky do vyšetřovny a ke skupině osob stojících v šoku a mlčky kolem jejích dveří.

Teprve až tu nebude, říkal si. Nesmím to udělat, dokud tu ještě je.

Naneštěstí se obával, že to nejspíš moc dlouho nepotrvá.

Kapitola desátá

Paradise, pokrevní dcera Abalona, prvního králova rádce, se mračila na obrazovku svého laptopu značky Apple. Zabydlela se tady v otcově knihovně od té doby, co začal noc co noc pracovat pro Wratha, syna Wrathova, neboť ve starém a rozlehlém tudorovském sídle byl u tohoto psacího stolu nejsilnější signál Wi-Fi. Ne že by jí byl dobrý signál v tomhle okamžiku něco platný. Hotmailový účet měla plný nepřečtených zpráv, protože v telefonu měla aplikaci iMessage a s účty na Twitteru, Instagramu a Facebooku neviděla důvod se sem příliš často přihlašovat.

„Tak moment, jakže se to jmenovalo?“ pronesla do mobilu.

„Třída nových frekventantů,“ odpověděl Peyton, pokrevní syn Peythonův. „Přeposlal jsem ti to tak před hodinou.“

Poposedla v otcově křesle. „Je tady moc spamu.“

„Pošlu ti to znova…“

„Počkej, už to mám.“ Klikla a pak ještě jednou, na přílohu. „Ty jo. Má to oficiální úřední hlavičku.“

„Vždyť jsem to říkal.“

Paradise přelétla očima datum, osobní pozdrav Peytonovi, dva odstavce o programu a pak závěr. „Teda… podepsal to někdo z Bratrstva.“

„Tohrment, syn Hharmův.“

„No, jestli je to padělek, někdo si to fakt…“

„Ale vidělas druhý odstavec?“

Znovu se zaměřila na jeho slova. „Ženy? Páni, páni… oni přijímají ženy?“

„Já vím, chápeš?“ Ozval se bublavý zvuk a vydechnutí, jak si dal Peyton dalšího šluka. „To je bezprecedentní.“

Paradise si dopis přečetla znovu, tentokrát pečlivěji. Vyskakovala na ni důležitá slova: Přijímací zkoušky do výcvikového programu. Vstupní zkoušky fyzické výkonnosti otevřené i pro ženy a civilisty. Lekce vede Bratrstvo osobně. Školné? Nula.

„Co je to napadá?“ hučel Peyton. „Chci říct, vždyť tohle má být pouze pro syny glymery.“

„Už zřejmě ne.“

Peyton pokračoval v komentáři o slabším pohlaví a tradičních úlohách doma a v terénu a Paradise se zabořila do koženého křesla. Vedle ní praskaly oranžové plameny ohně v mramorovém krbu, teplo jí dopadalo z jedné strany na obličej a na polovinu těla. Všude kolem se po otcově knihovně rozlévala žlutá záře po leštěném mahagonu a zlatých ořízkách na hřbetech sbírky prvních vydání knih.

Sídlo, kde žili, patřilo v Caldwellu k největším; bylo tu dalších čtyřicet místností, vybavených stejným luxusem jako tato, pokud ne ještě větším: na oknech z olovnatého skla splývaly krásné hedvábné závěsy. Po naleštěných podlahách se rozprostíraly skvělé perské koberce. Nad schodišti visely olejomalby, portréty předků, stejně jako na čestných místech nad krby a příborníky. Ke každému jídlu se na slavnostní tabuli prostíral jemný porcelán, jídlo vařil a servíroval početný personál.

Žila tu s otcem rok za rokem a jiné dámy z řad glymery ji učily všemu, co pomůže aristokratce získat vhodného životního partnera: správné oblékání. Umění pořádat společenské akce. Etiketa. Správa panství.

A k čemu to všechno vedlo? Večírek, na němž měla být uvedena do společnosti, se odložil stejně jako výcvikový program Bratrstva kvůli nájezdům bezduchých před dvěma roky.

Její životní plány se však také proberou k životu. To, co zbylo z aristokracie, už se zase stěhovalo z bezpečných domů na venkově zpátky do Caldwellu, a protože byla zletilá, už nejméně čtyři roky po přeměně, nastal nejvyšší čas, aby si našla muže.

Panebože, jak se toho děsila…

„Haló?“ ozval se Peyton. „Jsi tam ještě?“

„Pardon, ano.“ Odtrhla telefon od ucha, když to v něm hlasitě zapraskalo. „Co to děláš?“

„Otvírám pytlík bramborových lupínků Cape Cod.“ Křup. „Do horoucích pekel, ty jsou úžasné…“

„Tak co budeš dělat?“

„Ještě mi zbylo patnáct gramů. Tak to dohulím a pak sním ty brambůrky. Potom nejspíš zalehnu…“

„Ne, ohledně toho programu výcvikového centra.“

„Otec mi řekl, že půjdu. Je to fajn, ne? Už tři roky vlastně nic nedělám a zapsal bych se hned, jak to zařízení otevřeli, ale… no, však si vzpomeň, co se stalo.“

„Jo, a měl bys přestat hulit. To se jim nebude líbit.“

„Co oči nevidí, to srdce nebolí. Kromě toho mám práva Prvního dodatku.“

Obrátila oči v sloup. „Tak jo, za prvé, nejsi člověk, takže se na tebe jejich ústava nevztahuje. A za druhé, ten dodatek je o svobodě projevu, ne o svobodě kouřit trávu.“

„To máš fuk.“

Peyton si dal dalšího šluka a ona si představila jeho hezkou tvář, široká ramena a výrazně modré oči. Znali se odmalička, jejich rodiny se spojovaly sňatkem už po celé generace, jak to bylo mezi příslušníky aristokracie běžné.

Bylo tím nejveřejnějším tajemstvím mezi glymerou, že jeho rodiče a její otec poslední dobou začínají mluvit o jejich spojení…

Silný basový zvuk klepadla na domovních dveřích ji přiměl otočit hlavu.

„Kdo je to?“ řekla, vstala a předklonila se, aby viděla do haly.

Majordomus Fedricah už kráčel ke dveřím, a i když otec nikdy nechodil otevřít sám, vyšel i on ze své protější pracovny.

„Pane?“ ozval se majordomus. „Čekáte někoho?“

Abalone si oblékal sako. „Jednoho vzdáleného příbuzného. Měl jsem ti to říct, omlouvám se.“

„Musím jít,“ řekla Paradise. „Dobře se vyspi.“

Následovala pauza. „Jo, ty taky, Parry. A víš, můžeš mi zavolat, kdyby se ti zdálo něco ošklivého, jo?“

„Jasně. Nápodobně. Ahoj.“

„Ahoj.“

Zavěsila a byla ráda, že kamarád zůstal naživu. Od té doby, co skončily nájezdy, při nichž tolik příslušníků jejich vrstev zahynulo, si zvykli povídat si po telefonu někdy i celé hodiny denního světla. Bezprostředně po nájezdech, když s otcem odjela do Catskills a celé měsíce bloumala po té velké viktoriánské stodole, bylo takové spojení nenahraditelné.

Peyton byl dobrý kamarád. A s tím případným životním partnerstvím?

Nevěděla, co si o tom má myslet.

Obešla stůl a vyběhla do haly, až ji otec zahlédl a zavrtěl hlavou. „Neukazuj se, Paradise. Prosím.“

Zvedla obočí. To pro ni byl šifrovaný rozkaz, aby se ukryla v tajných tunelech domu. „Co se děje?“

„Prosím, jdi.“

„Říkal jsi, že je to nějaký příbuzný?“

„Paradise.“

Paradise vklouzla zpátky do knihovny, ale zůstala u vchodu a poslouchala.

Tiché vrznutí otevíraných masivních domovních dveří působilo velmi hlasitě.

„To jsi ty,“ řekl její otec podivným tónem. „Fedricahu, prosím, omluv nás, ano?“

„Ale ovšem, pane.“

Majordomus odešel, krátce se objevil v té části haly, kam Paradise viděla. Po chvilce se dveře do zadní poloviny domu zavřely.

„No?“ pronesl nějaký muž. „Nepozveš mě dál?“

„Nevím.“

„Tady venku umřu. Během pár minut.“

Paradise bojovala s nutkáním vystrčit hlavu ze dveří a podívat se, kdo to je. Hlas neznala, ale precizní výslovnost a povýšený přízvuk naznačovaly, že jde o někoho z řad aristokracie. Což bylo pochopitelné, vzhledem k tomu, že šlo o „příbuzného“.

„Máš na sobě válečný šat,“ opáčil otec. „Ten si přes práh nepustím.“

„Děsí tě víc moji společníci nebo mé zbraně?“

„Nebojím se ani jednoho. Byli jste poraženi, pokud si vzpomínáš.“

„Ale ne navěky, je mi líto.“ Cvakavé zvuky nasvědčovaly tomu, že někdo něco dělá s předměty zhotovenými z kovových součástek. A pak se ozval rachot, jako by něco dopadlo na kamenné zápraží. „Tak tedy, jsem před tebou nahý. Jsem zcela neozbrojen a mé zbraně leží na tvém prahu, ne mezi zdmi tvého sídla.“

„Nejsem tvůj příbuzný.“

„Jsi má krev. Máme mnoho společných předků…“

„Ušetři mě. A aťsi tvůj vůdce přeje poslat králi jakýkoli vzkaz, ať to udělá prostřednictvím…“

„Nejsem už s Xcorem ve spojení. Žádným způsobem.“

„Prosím?“

„Pouto se přerušilo.“ Následoval vyčerpaný povzdech. „Strávil jsem celé tyto měsíce od voleb, které vrátily Wrathovi trůn, ve snaze přesvědčit Xcora a Bastardy, aby upustili od velezrádného jednání. I po nekonečném přemlouvání a vysvětlování, po tolika prosbách o chytřejší počínání musím s lítostí přiznat, že jsem jim jejich pošetilost nedokázal rozmluvit. Nakonec jsem prostě musel odejít. Vyklouzl jsem z domu, kde pobývají, a teď se bojím o život. Nemám kam jinam jít, a když jsem mluvil ve Staré zemi se Salliah, doporučila mi, abych u tebe vykonal návštěvu.“

Naše vzdálená příbuzná, pomyslela si Paradise. To jméno znala.

„Prosím,“ opakoval muž. „Zamkni mě někam, jestli musíš…“

„Jsem věrný služebník krále.“

„Pak neodmítej taktickou výhodu.“

„Co tím naznačuješ?“

„Oplátkou za bezpečí pod tvou střechou jsem ochoten ti sdělit vše, co vím o Bastardech. Kde tráví hodiny denního světla. Jaké mají zvyklosti. Kde se setkávají během noci. Jak uvažují a jak bojují. To za poskytnutí krátkodobého přístřeší určitě stojí.“

Paradise už to nemohla vydržet. Musela se podívat, kdo to je.

Posunula se, ovinula tělem okraj průchodu a vyhlédla přes otcova strnulá ramena. První, co ji napadlo, bylo, že kožené kalhoty a otrhaná košile toho muže neladí s jeho intonací. A potom že má oči zarudlé únavou.

Vskutku vypadal, jako by přicházel z přední válečné linie, cosi odporně nasládlého znečišťovalo vzduch, který se dotkl jeho těla, když vstoupil do domu.

Muž si jí okamžitě všiml a tváří mu přelétlo cosi, co okamžitě potlačil.

Otec se ohlédl a zamračil se na ni. „Paradise,“ zasykl.

„Chápu, proč váháš,“ pokračoval muž, aniž z ní spustil oči. „Je vskutku nádherná.“

Otec se obrátil zpátky k němu. „Musíš odejít.“

Muž padl na jedno koleno, sklonil hlavu, přiložil si jednu ruku na srdce a druhou s rozevřenou dlaní zvedl k nebesům.

Starou řečí tiše pronesl: „Tímto přísahám na naše společné předky, že neuškodím tobě, tvé pokrevní dceři ani žádnému živému tvorovi v těchto zdech – jinak ať Stvořitelka ukončí můj život přímo před tvýma očima.“

Otec se na ni znovu podíval a máchl paží ve vzduchu – rozkaz, aby zmizela a nevracela se.

Zvedla ruce a kývla, ztělesněné: Tak jo, tak jo, tak jo.

Rychle se vrátila do knihovny a přešla k panelům vedle krbu. Nahmátla pod třetí polici nad podlahou skrytou páčku, stiskla ji a hned mohla odtlačit celý náklad knih po dobře naolejovaných kolejnicích. Hbitě vklouzla do kompletně zařízené chodby, která vedla ve čtverci kolem přízemí domu, a byl z ní přístup – vizuální i skutečný – do všech místností skrz skryté dveře a kukátka.

Dost se to podobalo filmům Alfreda Hitchcocka.

Paradise za sebou zavřela a vydala se ke krátkému schodišti, které bylo až vzadu, a když po něm stoupala, litovala, že neslyší, o čem ti dva mluví. Jako obvykle však tápala ve tmě; otec jí nikdy nic o ničem nepověděl.

Patřilo to k jeho starosvětskému uvažování: urozené ženy se nemusí obtěžovat s takovými věcmi, jako jsou záhadní, dávno ztracení příbuzní, kteří se dostaví bez ohlášení a po zuby ozbrojení. Ani, řekněme, kde hlava rodiny pracuje, kolik vydělává či jaké má styky. Kupříkladu když se stal otec prvním poradcem krále, nic víc se nedozvěděla. Neměla zdání, jakou má práci, co dělá pro krále a pro Bratrstvo – hrome, vždyť ani nevěděla, kam každou noc odchází.

Byla přesvědčena, že ji podle svého názoru skutečně šetří. Ale vadilo jí tápat v tak velké nevědomosti.

Na vrcholku skrytého schodiště popošla asi o čtyři až pět metrů dál a zastavila se před panelem zapuštěným do zdi. Západka byla nalevo a Paradise ji uvolnila.

Její ložnice byla holčičí a něžná, od postele s kanýrky přes krajkové záclony v oknech až po vyšívané koberečky.

Přistoupila ke dveřím a zamkla je s vědomím, že to bývá první, co otec kontroluje, kdykoli přijde nahoru – a pokud by se nedostal do prvního patra, protože zůstane s „hostem“? Pak pošle Fedricaha, aby vyzkoušel kliku.

Sedla si na postel, odkopla mokasíny a žuchla zády na prošívaný přehoz. Zadívala se do baldachýnu a potřásla hlavou.

Zamčená ve svém pokoji. Odříznutá od veškeré akce.

Bezprostředně po nájezdech netoužila být nikde jinde, byl to jediný způsob, jak se cítit v bezpečí. Ale ty noci hrůzy přešly v měsíce obav… a ty pak v nejistou normálnost… jež se proměnila prostě v obyčejný, běžný život.

Takže si teď připadala jako v pasti. V tomhle pokoji. V tomhle domě. V tomhle životě.

Paradise se podívala na zamčené dveře svého pokoje.

Kdo je ten muž? – ptala se v duchu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prokletý milenec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.