Ian C. Esslemont

NOC NOŽŮ

Román
z prostředí Malazské říše

Copyright © 2005 by Ian C. Esslemont

Introduction © 2005 by Steven Erikson

Maps © 2005 by Neil Gower

Translation © 2009 Dana Krejčová

Cover design © 2004 Steve Stone

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu nakladatele.

ISBN 978-80-7197-576-2

Tento román věnuji

Steveovi,

díky němuž se ten svět stal skutečným.

Obsah

PODĚKOVÁNÍ

ÚVOD

OSOBY

PROLOG

STEZKA V NITRU STÍNU

KAPITOLA JEDNA PŘEDZVĚSTI A PŘÍCHODY

KAPITOLA DVĚ ÚKLADNÉ VRAŽDY

KAPITOLA TŘI OHAŘI STÍNU

KAPITOLA ČTYŘI STAŘÍ NEPŘÁTELÉ, STAŘÍ PŘÁTELÉ

KAPITOLA PĚT ÚSKOKY A OSUDY

KAPITOLA ŠEST ROZUZLENÍ

EPILOG

SLOVNÍČEK

PODĚKOVÁNÍ

Během dlouhé cesty tohoto díla od nápadu k vydání se mi dostalo pomoci z mnoha nečekaných směrů. Kniha vyrostla z dlouholeté spolupráce se Stevenem Eriksonem, která je báječná, prospěšná, tvořivá a přátelská. Jemu patří můj největší dík za partnerství při vytváření malazského světa. Také bych rád poděkoval Simonu Taylorovi za jeho velkorysost, Williamu Thompsonovi za povzbuzování a redakční úpravy, mému agentovi Johnu Jarroldovi a také Gerri Brightwellové za dlouholetou podporu a připomínky. A nakonec patří zvláštní dík Peteru Crowtherovi za to, že se odvážil riskovat s neznámým autorem.

ÚVOD

Malazský svět se zrodil v roce 1982 a od tohoto okamžiku pomalu nabírala podobu historie tohoto světa. Na letních archeologických vykopávkách a během zim strávených ve Victorii v Britské Kolumbii při studiu tvůrčího psaní, ve Winnipegu a na Saltspring Islandu – kdekoliv jsme s Ianem (Camem) Esslemontem strávili víc času pohromadě. Spolu jsme pracovali na nejednom filmovém scénáři a bylo jasné, že se naše tvůrčí schopnosti dokonale doplňují. Během přestávek v psaní jsme si hráli v malazském světě.

Když se poprvé vynořil nápad napsat knihu zasazenou do tohoto světa, bylo jasné, že rozsáhlé dějiny, které jsme během let vymysleli, budeme muset rozdělit. Což jsme i učinili. Od vydání Měsíčních zahrad (Gardens of the Moon, Talpress 2002) jsem od fanoušků slýchal i četl, že chtějí vědět něco i o staré říši, o říši císaře Kellanveda a jeho společníka Tanečníka. A stále dokola se mě ptali: „Napíšeš někdy o raných dobách říše?“ Nebo: „Napíšeš o Rudé gardě?“ A já vždy neoblomně odpovídal: „Ne.“ Důvody by nyní měly být zřejmé.

Tohle je obrovský vymyšlený svět, příliš velký, než aby ho jeden autor zvládl za jediný život. Ale dva autoři… to už je jiná. Měsíční zahrady jsem věnoval Ianu C. Esslemontovi. Světy, které je třeba dobýt, světy, o něž je třeba se podělit. Myslím, že jsem svůj záměr a přání nemohl vyjádřit jasněji. Pravda, chvíli trvalo, než se Camova první kniha zasazená do Malazu objevila. Naše cesty se na nějakou dobu rozešly a Cam měl jiné starosti – rodina, postgraduální studia a tak dále. Já ale neztrácel víru a vždy jsem věděl, že překvapení a odměna jsou na cestě, a tento román, Noc nožů (Night of Knives), je prvním krokem do sdíleného světa, který jsme si společně kdysi dávno představovali.

Noc nožů není fan fiction. Malazský svět jsme tvořili skrze dialogy, naše hry byly románové a témata stále častěji krutě tragická. Nicméně jindy to byla komedie, obvykle burleskního druhu. Soupeřili jsme v podceňování situací a absurditě a umínili jsme si, že budeme směšovat nadužívaná témata tohoto žánru. Tento duch pronikl do všech mých románů zasazených do malazského světa. A proniká i do Ianových děl z téhož imaginárního světa. Přesto kniha, kterou držíte v rukou, má vlastní styl, vlastní hlas. Celý příběh se odehrává během jediného dne a noci a je vynikající. Čtenáři mých knih poznají svět, jeho atmosféru a ponurost, uvidí postavy v Noci nožů jako další hráče vetkané do stejného zamotaného koberce, v příběhu poznají další krvavý kus vymyšlené historie. A bude toho mnohem víc.

Dodnes pracujeme na dějinách malazského světa, probíráme podrobnosti, upřesňujeme sled událostí, bavíme se o tématech a podtextech a snažíme se, aby postavy procházející našimi romány zůstávaly konzistentní. Dřeme na časové linii a osudech bezpočtu postav, přičemž s mnohými z nich se dosud nikdo jiný nesetkal. A debatujeme o nevyzpytatelnosti. Jak čtenáři malazské Knihy Padlých vědí, nevyzpytatelnosti je tu vrchovatě.

Od začátku malazské série píšu pro obecenstvo sestávající z jediného člověka – Cama. A on mi to oplácí. Tak dialog pokračuje, jenom do něj patří další, kteří poslouchají. Nakonec poslouchají obě strany rozhovoru.

Doufáme, že bude zajímavý.

Steven Erikson

Winnipeg, Kanada, 2004

OSOBY

Malažané

císař Kellanved: nepřítomný vládce Malazské říše

Tanečník: mistr-asasín a tělesný strážce Kellanvedův

Mrzena: mistra sboru říšských asasínů, Spáru

Tayschrenn: říšský velemág

Kalen: malazský voják

Korinn: mág, člen brigády Paliči mostů, žena

Popel: bývalý důstojník brigády Paliči mostů

Cejch: bývalý malazský armádní léčitel

Dassem Ultor: šampion a „první meč“ říše

Rýt: důstojník posádky v Posměvákově tvrzi

Hattar: tělesný strážce Tayschrennův

Drápek: člen Dassemovy tělesné stráže, meč

Kuskus: říšský asasín, Spár

Obyvatelé ostrova Malaz

Kurník: majitel Oběšence

Anži: služka u Oběšence

Kiska: dívka doufající ve vstup do říské služby

Lubben: fortnýř v Posměvákově tvrzi

rybář: mág z ostrova Malaz

Trenech: pravidelný host u Oběšence

Faro Balkat: pravidelný host u Oběšence

Obo: mág z otrova Malaz

Ostatní

Pomezičník: starší obyvatel Říše stínu

Džhedel: zajatec Říše stínu

Oleg Vikat: učenec znalý chodeb

Surgen Ress: poslední šampion Svatých měst

Pralt: vůdce kultu stínu

Džhenna: jaghutská strážkyně Domu mrtvých

PROLOG

Bouřlivé moře jižně od ostrova Malaz

Osserkova sezona

1154. rok spánku Ohnice

96. rok Malazské říše

Poslední rok vlády císaře Kellanveda

Dvoustěžňový nájezdník Rheniin sen se hnal k severovýchodu pod plnými plachtami. Kapitán Murl svíral zábradlí na zádi a sledoval blížící se bouři. Trup, zatěžovaný až na hranici svých možností, hrozivě sténal a lanoví vydávalo tak vysoké tóny, jaké Murl dosud neslyšel.

Bouře se hnala od jihu jako stěna noci, pevná fronta černých mračen vzdouvajících se nad vlnami. Kapitánu Murlovi však nedělala starosti bouře, jakkoliv byl její původ nepřirozený. Rheniin sen brázdil širé moře známé jakatským navigátorům od severního Kaltského moře po silné pasátní větry Dálavy jižně od Stratemu. Ne, jemu do srdce zarývala prsty hrůza z azurových záblesků míhajících se jako úlomky ledu mezi vlnami pod převalující se hradbou mraků. Nikdo nikdy nevyprávěl, že by je viděl takhle zblízka. Nikdo z těch, kdo se vrátili.

Jezdci, tak jim Murl a ostatní navigátoři říkali. Jiní zas mořští démoni a Bouřní jezdci. Bytosti z moře a ledu, jež si činily nároky na tento úzký průliv a nestrpěly žádné porušení svých práv. Jenže jeho jakatští předkové znali správné oběti, kterými si mohli vykoupit nejrychlejší cestu na jih ostrova Malaz. Proč je tedy jezdci pronásledují? Co je přilákalo tak daleko na sever?

Murl se otočil zády k bouři. Jeho bratranec Bezočka zápasil s kormidlem. Stál rozkročený a roztřesenýma rukama svíral kormidelní kolo. Jak se loď sklonila na vysoké vlně, Murl se chytil zábradlí, aby neupadl. „Nezapomněli jsme na nějakou oběť?“ křikl do hukotu větru.

Bezočka, světle modré oko upřené na vlny před přídí, zavrtěl hlavou. „Nezapomněli!“ zavolal. „Vyzkoušeli jsme všechny.“ Zamračil se přes rameno. „Teda až na tu poslední.“

Murl ucukl. Po lanech přeručkoval doprostřed paluby, která již byla pokrytá zrádným ledem. Větrem hnané jíní, bodající jako jehličky, mu rozproudilo krev na krku a rukou. Až na tu poslední. Tento obřad nikdy nenařídil. Vždyť všechny duše na Rheni byly jeho pokrevní příbuzní, u Chemova chladného objetí! Murl si vzpomínal, jak jednou tento obřad viděl na vlastní oči: černovlasá hlava toho chudáka kluka se pohupovala na vlnách, bledé ruce zoufale drásaly vodu. Zachvěl se zimou a něčím ještě horším. Ne, k tomu se přinutit nedokáže.

Dřepl si ke štíhlé postavě, přivázané k hlavnímu stěžni a choulící se, jako by spala. Rukou znecitlivělou od mrznoucí slané spršky zlehka pohladil bledé líce. Ach drahá Rheni, tolik mě to mrzí. Bylo toho na tebe příliš. Kdo by mohl doufat, že utiší takovou bouři?

Vedle zakřupal led, když ke stěžni přidusal první důstojník Hoggen a ovinul stěžeň rukou. „Mám připravit zbraně?“

Murl potlačil šílenou touhu se smát. Pozorně si Hoggena prohlížel, aby zjistil, zda to myslí vážně. Naneštěstí to zřejmě vážně myslel. Vousy měl zbělelé jinovatkou a oči matné a bezvýrazné. Jako kdyby už byl mrtvý. Murl v duchu zaúpěl. „Udělej to, jestli musíš.“ Vzhlédl k vrcholku stěžně. Na ráhnu tam seděl námořník a kalhoty, košile i paže se mu leskly – již byl obalený ledem. „Ať mladej Krtek sleze dolů.“

„Nesleze. Myslím, že ho vyřídil led.“

Murl zavřel oči před sprškou a objal stěžeň.

„Zpomalujeme,“ podotkl hluše Hoggen.

Murl ho přes vichr stěží slyšel. Cítil, jak z něj promočené šaty vysávají teplo. Neovladatelně se třásl. „Plachty zledovatěly. Brzy se začnou trhat.“

„Musíme na led vzít kladivo. Otlouct ho.“

„Zkus to, jestli chceš.“

Hoggen chraplavě zakašlal a s námahou se pustil stěžně. Murl se ho naopak držel. Nakonec se to hodilo, že ho konec potká s Rheni na palubě lodi, kterou pojmenoval na její počest. Byl vlastně obklopený rodinou. Dokonce i věrný Hoggen s ním byl spřízněný sňatkem. Murl se podíval dolů. Jak toužil pohladit dlouhé černé vlasy, cinkající teď jako hrst rampouchů.

„Jezdec na levoboku!“ křikl kdosi. Omámeného Murla překvapilo, že nějaký námořník zůstal natolik bdělý, aby hlásil nebezpečí. Přimhouřil oči a zadíval se sprškou vysoko nad bok.

Kolem se valily vlny dvakrát vyšší než stěžeň, napěněné ledovou tříští. Pak to Murl konečně uviděl. Nad hladinu se vynořila oslepující safírová postava s přilbicí s lícními chrániči ze zmrzlých šupin, ve zbroji, u boku dlouhé kopí ze zubatého ledu. Její komoň vypadal napůl jako zvíře a napůl jako vlna. Murl si představoval, že upřela tmavé, nevyzpytatelné oči jeho směrem. Pak se stejně náhle vrátila do vzdutého moře. Murlovi připomněla modré velryby gamen, vyskakující před přídí. Další jezdec se vynořil o kus dál. A ještě jeden. Vezli se na vlnách vedle Rheniina snu, a přece se zdálo, že o lodi nevědí. Jsou to lidé, nebo snad starší jaghutská rasa, jak tvrdili někteří? Murl je odtažitě sledoval, jako kdyby se vše dělo někomu jinému.

Námořník Larl se zachytil zábradlí a namířil na nejbližšího jezdce kuši. Šipka šla úplně mimo a Murl jen vrtěl hlavou – k čemu to bylo? Stejně už jsou mrtví. Nedá se nic dělat. Pak si vzpomněl na škorpiona na zádi. Odtrhl se od stěžně a vrhl se k němu. Bezočka dosud stál u kormidla, ruce rozpřažené, oči upřené před sebe. Murl ovinul znecitlivělou ruku kolem těžké zbraně na podstavci a popadl kliku. Železo se mu zahryzlo do masa jako doruda rozžhavené, a jak zápolil s mechanismem, strhával si z dlaní kusy kůže.

„Co chtějí?“ zavolal Murl na Bezočku. V očích mu zamrzaly slzy a oslepovaly jej. Škorpion se odmítal hnout. Sundal ruku ze spalujícího železa. Krev zamrzala jako cáry rudé látky. Bezočka neodpověděl, dokonce se ani neotočil. Murl skočil ke kolu a protáhl ruku příčlemi.

Bezočka už nikdy neodpoví. Kormidelník stál ztuhle u kormidla Rheniina snu a zíral přímo před sebe do houstnoucího šera, zdravé oko potažené jinovatkou. Jeho košile a kalhoty chrastily ve větru, mrazem ztvrdlé na dřevo.

Murl zděšeně vytřeštil oči a v Bezočkově prázdném pohledu, upřeném do neznámých dálav, našel odpověď. Jezdcům na nich nezáleželo. Byli tu z jiného důvodu, v odpověď na nějaké nelidské volání, hnali se k severu, útočné vojsko vrhající svou moc proti jediné věci, která je tak dlouho omezovala v tomto úzkém kanále – proti ostrovu Malaz.

Loď úpěla jako mučené zvíře. Příď se zvedla, zatížená ledem, a zase klesla pod vlnu. Náraz Murla shodil z kormidla. Když sprška opadla, už jen Bezočka sám řídil zamrzlou hrobku k severu. Plachty spadly a roztříštily se o palubu. Led se vrstvil na stěžních a palubách a poutal loď jako tmavé srdce v zamrzlé skále, řítící se se sténáním dál.

Bouře postupovala k severu jako přílivová vlna táhnoucí se od obzoru k obzoru. Z mračen se vynořila flotila smaragdových hor s vyleptanými hlubokými puklinami. Sníh na jejich štítech se ve skomírajícím světle leskl.

Hnaly se jako nezastavitelné obléhací stroje, vyrobené k tomu, aby si podrobily celé kontinenty. A podél nich se plavili jezdci, kopí pozvednutá a namířená k severu.

STEZKA V NITRU STÍNU

Nad rozlehlou plání udusaných písků s roztroušenými černými sopečnými skalisky kvílel slabý vítr. Prašné víry vyhazovaly okrové chocholy a zase je stahovaly, načež se znovu objevily o kus dál. Přes pláň, táhnoucí se na všechny strany k beztvarému obzoru, stejnému a jednotvárnému, se s kulháním vlekl mrzák.

Jako hravý následovník se k němu vrhl jeden vír žlutohnědého prachu. Muž šel dál, aniž by ucukl, zvedl ruku či aspoň otočil hlavu. Prašný tanečník se odvlnil po bezcílné spirálovité dráze. Mrzák se plahočil dál a zkroucenou nohu táhl za sebou, takže za ním zůstávala v písku rýha.

Měl na sobě otrhané zbytky snad pevného sukna, přehozené přes koženou a šupinovou zbroj. Nahé paže měl vyzáblé, spíš jen kůží potažené kosti. V bronzové, měděnkou zabarvené přilbici byly z jeho obličeje vidět jen prázdné důlky, dutina místo nosu a vysušené, ohrnuté rty nad zkaženými zuby. Na zádech mu visel rezavý meč.

Ve velké dálce se objevila tmavá šmouha. Mrzák se však vlekl dál pod neustále podmračenou oblohou, kde k mrakům vylétali ptákům podobní tvorové. Jen jednou se zastavil. Chvíli nehybně stál a díval se stranou. V dáli se obzor změnil. Nad nejtmavší modří se objevilo stříbřité světlo připomínající fatu morgánu vzdáleného pohoří. Mrzák se chvíli díval, pak pokračoval v cestě.

Ze šmouhy se stal val a z valu menhir. Poutník dokulhal přímo ke kusu žuly dvakrát vyšší než on a zastavil se. Čekal a díval se na menhir, zatímco pláň křižovaly prašné víry. Kámen byl pokrytý svislými rýhami připomínajícími stopy drápů nějaké zuřivé šelmy a ovíjely ho tenoučké stříbrné symboly. Mrzák pomalu přiklekl, aby lépe viděl. Ne však na značky, nýbrž na hnědomahagonový uzlíček pod menhirem.

Hrbáč zvedl hlavu pokrytou chitinovými šupinami. Zamrkal a otevřel mandlové oči žhoucí jako zlato. Široká hruď z hranatých plátů se nadmula dechem.

„Pořád jsi mezi námi, Džhedele,“ poznamenal dřepící hlasem suchým jako vzduch v hrobce a narovnal se.

„Taky tě rád vidím, Pomezičníku.“

Pomezičník se pootočil a prázdnými důlky přehlížel pláň. Zvlášť se podíval na stříbromodrou podlitinu.

Džhedel zavrtěl hlavou a zabručel. Natáhl jednu nohu pokrytou pláty a nebezpečnými rohovitými ostruhami a pohnul širokými rameny. Pokusil se vstát, ale nepodařilo se mu to. Ruce mu po zápěstí mizely v holé žule menhiru.

„Co tě sem přivádí?“

Pomezičník se na něj podíval. „Prošel kolem někdo, Džhedele?“

Džhedelovy zažloutlé tesáky se zablýskly – snad to byl úsměv. „Vítr. Prach. Čas.“

„Ptám se, protože někdo přichází. Cítím ho. Ty jsi…“

Džhedel přimhouřil jantarové oči. „Víš, že teď je tenhle malý kruh celý můj svět. Přišel ses mi vysmívat?“

„Víš, že jsem spoutaný stejně pevně.“

Džhedel si Pomezičníka prohlédl od hlavy k patě. „Z místa, kde sedím, to tak nevypadá. Chudák Pomezičník. Sténá v poutech. A přece jsi tu byl dávno před těmi, které jsem zabil, abych získal trůn. A budeš tu i tehdy, až ti, kdo na oplátku spoutali mne, budou dávno mrtvi a zapomenuti. Slyšel jsem o tobě… vyprávět.“

„Moc, kterou cítím, je nová,“ poznamenal Pomezičník, jako by druhý vůbec nepromluvil.

„Někdo nový?“

„Dost možná.“

Džhedel se zamračil, jako by si nebyl jistý, co si má o novém myslet. „Zkouší říši?“

„Ano. Co si o tom myslíš ty?“

Džhedel zvedl hlavu a zavětřil úzkými nozdrami. „Někdo se srdcem z ledu a ještě něco… něco potměšilého, skrytého, jako rozmazaný odraz.“

„Myslím, že si prohlíží trůn.“

Džhedel frkl. „Těžko. Ne po takové době.“

„Blíží se konjunkce. Mířím k Domu. Někdo ho možná bude chtít získat. Kdo ví – třeba budeš propuštěn.“

„Propuštěn?“ štěkl Džhedel. „Já ti ukážu svoje propuštění.“ Ohnul nohy pod sebe a začal se zvedat. Drápy se mu zarývaly do písku. Ramena se mu třásla. Chitinové pláty na pažích chrastily a sténaly.

Chvíli se nic nedělo. Pomezičník mlčky přihlížel. Z otesaných boků menhiru se snášel prach. Kámen začal vibrovat. Záblesk stříbrného světla z vrcholku menhiru Pomezičníka oslepil. Světlo sjíždělo jako blesk dolů po cívce stříbrných značek a nabíralo na rychlosti a síle, až před tou planoucí září musel odvrátit hlavu.

Džhedel se šíleně chechtal. „Tady to přichází!“ křikl přes vodopád řevu sílící, jiskřící energie.

Koule energie do něj udeřila, až zavřískl. Země se zhoupla. Pomezičník upadl. Ve slabém vánku se líně zavlnil prach a písek. Když se vzduch pročistil, Džhedel ležel nehybně pod menhirem. Z očí a otevřených úst mu stoupal kouř.

Pomezičník chvíli mlčel, pak se zvedl do podřepu. „Džhedele? Slyšíš mě? Džhedele!“

Džhedel zasténal.

„Vzpomínáš si?“

Ležící tvor zamyšleně kývl. „Ano. Tak se jmenuju. Džhedel.“ Setřásl ze sebe prach.

„Vzpomínáš si, kdo tě spoutal?“

„Ať to byl kdokoliv, je už dávno mrtvý.“

„Já si je pamatuji. Byli to –“

„Neříkej mi to!“ Džhedel se vyškrábal na nohy. „Chci si vzpomenout sám. Mám aspoň čím zabít čas. Počkej… na něco jsem si vzpomněl…“ Couvl od Pomezičníka a zasyčel: „Nějaké řeči o tobě!“

Pomezičník odkulhal od menhiru. Za chvíli už ho Džhedel volal zpátky.

„Vrať se. Prosím. Propusť mě. Máš to ve své moci. Vím, že ano!“

Pomezičník neodpověděl a šel dál.

„Propusť mě, zatraceně! Musíš!… Mor na tebe!“

Zuřivě cloumal rukama. Z menhiru se svezl závoj prachu. A v prachu značky zářily jako nejjemnější, rozžhavený filigrán.

„Zničím tě!“ hulákal Džhedel. „Tebe i všechny, kdo přišli po tobě! Všechny!“

Znovu se zkroutil a ječel vztekem a bolestí. Když se země zakymácela, Pomezičník zavrávoral. Ohlédl se k menhiru. V oblaku prachu zvířeného u jeho paty se cosi zmítalo. K obloze stoupal chochol prachu.

Pomezičník pokračoval v chůzi. Opozdil se a čas a nebeský tanec říší na nikoho nečekají. Dokonce ani na bytosti tak šílené a mocné jako ta upoutaná k menhiru za ním. Když se bavili během jasnějších chvil, vzpomínal si tvor na své celé jméno Džhe’Delekaaran i na to, že kdysi vládl celé této říši jako král. Vazal obyvatel nejvzdálenějších oblastí stínu, kteří si říkali Que’tezani. A jakkoliv byl Džhedel šílený, v jedné věci měl pravdu. Už to bylo dávno, co na trůně naposledy někdo seděl. A s každou další konjunkcí dělal Pomezičníkovi prázdný trůn stále větší starosti. Tentokrát ho však víc zajímalo něco tak vzácného, že to téměř nepoznal… potenciál ke změně.

KAPITOLA JEDNA
PŘEDZVĚSTI A PŘÍCHODY

Mezi vysokými vlnami Větrné úžiny hořela ve skomírajícím denním světle plachta blížícího se kurýrního kutru karmínem. Kalen opřel oštěp o hradbu Posměvákovy tvrze a zadíval se přes cimbuří. O stovky sáhů níž se skála nořila do pěny a vln. Voják se ohlédl přes rameno na šedou zeď vnitřní tvrze, jejíž úzká okna zářila zlatem. Uvnitř se pohybovaly stíny.

„Lapenej mezi mistrem Kápě a zatracenou Propastí,“ zabručel.

Co mohl říšský hodnostář – žena, říšská pěst – hledat v takovém zapadákově? Když před třemi dny dorazila, málem skočil na první odplouvající loď. Nicméně se mu podařilo nutkání utopit v černém pivu v Kurníkově hospodě U Oběšence. Pořád dokola si opakoval, že s ním to nemá nic společného.

Protáhl se a zamrkal. Nečekaně chladný podvečer oživil bodavou bolest ve starém zranění zad – bodnutí oštěpem před mnoha lety. Jeden sedmiměstský voják mu zničil nejlepší hauberk, jaký kdy měl, a taky ho skoro zabil. Rána se nikdy pořádně nezahojila. Možná přišel čas znovu navštívit toho mladého armádního léčitele Cejcha. Poškrábal se na bradě a přemýšlel, jestli vzpomínat na setkání se smrtí při západu slunce nepřináší smůlu. Zeptá se Korinn, jestli ji uvidí.

Před třemi dny stál se stovkami dalších v přístavu a sledoval vyloďování vzácné návštěvy. Když se v prvních slunečních paprscích objevily modročerné plachty a stejně tmavý trup malazské válečné lodě, zakotvené v zálivu, ulicemi se nesl překvapený křik. Lidé ve městě si až příliš dobře pamatovali poslední návštěvníky – část Třetí armády, spojivší se s čerstvými rekruty a prosazující nový výnos říšské regentky proti čarování. Následující bouře skončily požárem jedné městské čtvrti.

Zpráva o příjezdu lodě vytáhla Kalena z Oběšence. Dokončil holení, hodil si ručník přes rameno a vyšoural se po úzkém schodišti na Přední cestu. Zašilhal mezi skladišti k přístavu a zálivu za ním. Anži, Kurníkova služebná a občasná milenka, přicházela po ulici se dvěma vědry vody. Postavila je na dláždění, shrnula si dlouhé hnědé vlasy ze zarudlého obličeje a zamračila se směrem k přístavu. „Bohové, co to je tentokrát?“

Kalen se zamračil. „Válečná loď. Postavená k námořním operacím, pro doprovod konvojů a blokády. Není to obvyklý koráb na přepravu vojáků nebo kupec.“ A co pro Toggovy cecky dělá tady?

„Musí být na cestě na jih ke Korelu,“ usoudila Anži. Zastínila si oči a podívala se na něj. „Víš, když je ta válka a tak.“

Kalen si odplivl. Nikdo by neposlal válečnou loď ke Korelu samotnou. A podle toho, co slyšel, mistr Kápě ví, že odvrátit ten příval dole na jihu jedna loď rozhodně nedokáže.

Od mola odrazily šalupy a vesla je poháněla k obrovskému plavidlu. Kalen hádal, že se na jedné z nich s mořskou nemocí zmítá Pell, velitel zdejší posádky a čestná podpěst osobně. Zhluboka se nadechl chladného ranního vzduchu. „Asi se půjdu podívat.“

Anži si znovu shrnula vlasy. „Proč se namáhat? Určitě to znamená, že zase poteče naše krev.“ Zvedla vědra. „Jako kdybychom už tak nezaplatili dost.“

V přístavu to nebylo o nic lepší. V přístavní čtvrti si vyslechl názory, že musel přijet nový velitel posádky nebo že tvrz byla znovu zavedena jako vojenská základna pro nové tažení do Korelu. Také však slyšel opačné názory, že připlulo říšské velení ustupující z Korelu. Jeden starý rybář byl dokonce toho mínění, že se vrací sám císař. Lidé se okamžitě žehnali proti zlu a vytráceli se z ulic. Rybář na Kalena mrkl.

Nad vysokým bokem lodi se objevily bedny s nákladem a posádka je spouštěla do šalup kolébajících se vedle trupu jako vodoměrky kolem slunící se mořské šelmy. Zvěsti o ústupu z Korelu byly zajímavé. Z jihu přicházely zprávy o zuřivém odporu místních, o počtu obětí dost vysokém, aby byl oficiálně popírán, a od původního vylodění před pěti lety vojáci nijak nepostupovali.

Při taženích na vzdálené kontinenty Kalen cestoval na lodích podobných této. Všechny měly na plachtách stejný znak, vztyčené žezlo se třemi spáry, svírající říšskou kouli. Na vlastní oči viděl útoky na přístavy, kdy tyto koule zářily jako malá slunce a rozbíjely hradby a přístavní hráze napadrť. Při střetech na otevřeném moři koule ohřívaly vlny, až se lodě vznítily v plamenech, a přivolávaly mořské démony.

Možná se toto plavidlo vracelo z válčení na právě takové frontě. Korel údajně tvořilo několik souostroví, na nichž mohly námořní síly začít či skončit jakékoliv tažení. Což by vysvětlovalo přítomnost lodě tady.

První šalupy se již vracely na vojenské přístaviště pod Posměvákovou tvrzí. Přivážely pouze osoby. Na plovoucí molo vystupovali lidé v bohatém, tmavém odění. Kalen při pohledu na cestující, s kapucemi staženými do čela, mizející za šancemi, přimhouřil oči. Nelíbilo se mu to – ani trochu. Tihle lidé v tmavých kožených holínkách a rukavicích mu byli až příliš povědomí. Se staženým žaludkem si připomněl další posádkové město, kde byla k vidění podobná plavidla – v Untě naproti přes průliv, hlavním městě říše.

Rybář zvedl bradu k přístavišti. „Vidíš? Měl jsem pravdu.“ Drsně se zachechtal a odkašlal si do dlaně.

Teď se Kalen třásl v chladném nočním vzduchu, rozmýšlel o válečné lodi a přemítal, jestli snad nepřiplula pro něj. Dokázali ho vystopovat přes tři tisíce líg? Pokud ano, dali si na tom záležet. A to bylo, vzhledem k okolnostem, neopatrné.

Na hradbách hlasitě zazněl zvon ohlašující konec dne a zároveň Kalenovy hlídky. Posměvákova korouhvička ve tvaru okřídleného démona na špičce Posměvákovy věže se třásla a bzučela, jako by se ocitla v silném větru. Kalen se na starou relikvii zamračil. Panovalo totiž bezvětří.

Vzápětí po schodech na ochoz vydusal jeho nadřízený, poručík Rýt. Kalen si ztěžka povzdechl nad jeho odměřeným krokem. Jednou by si měl někdo vzít to štěně stranou a vysvětlit mu, že už nemašíruje po cvičišti. I když být zelený jako jarní výhonek zároveň znamená být dochvilný – a během dlouhého odpoledne člověku pořádně vyschne v krku.

Rýt se zastavil těsně za Kalenem, který si ho nevšímal. Poslouchal příboj a díval se, jak se mrštný kurýrní kutr nese jako racek přes bílé hřebínky vln. Nebezpečně ho to snášelo po větru k útesům Starého Hlídkového ostrova. U kormidla musel stát větrný talent. Nebo ďasem poháněný kormidelník s bezbožnou touhou vrhnout se vstříc mistrovi Kápě.

Do beder se mu zaryl hrot meče. „Otoč se a dej se poznat, vojáku.“

„Dát se poznat? Rýte, občas bych si přál, abychom se nikdy nepoznali.“ Kalen se otočil a opřel se lokty o vápencovou střílnu.

Rýt vrátil meč do pochvy a narovnal se do dokonalého přehlídkového pozoru. Z železné přílby mu vlálo dlouhé peří nějakého pestrobarevného ptáka. Mosazné a měděné ozdoby na kyrysu se mu leskly, jak byly čerstvě vyleštěné. Jen jeho kožené boty zřejmě stály víc, než si Kalen vysloužil za celý rok. Voják se podíval na své spravované sandály, otrhané ovinky a obnošený černozlatý tabard řádného příslušníka malazské posádky.

„Začni se chovat jako skutečný gardista, dědku,“ napomenul ho Rýt. „Aspoň dokud je tu návštěva. U D’rekových mystérií, člověče. Mohl jsem být – copak to? – jeden z jejích vlastních.“ Vzhlédl k pevnosti. „Ten by ti nejspíš pro výstrahu vyřízl srdce.“

Kalen při slovech její vlastní strnul. Kde to ten kluk sebral? Už to bylo dávno, co naposledy slyšel tento starý výraz pro říšský bezpečnostní kádr, Spáry. Říšská pěst samozřejmě bude mít oddíl Spárů – na ochranu, sběr informací a nepříjemnější úkoly. Úkosem si poručíka prohlížel a uvažoval, zda se snad nejedná o léčku. Jenomže mladík měl jasné hnědé oči a hladké líce a zřejmě by dokázal klamat asi stejně jako čistá bystřina. Kalen se vzpamatoval, potlačil paranoiu a děkoval božským dvojčatům štěstí, že si toho Rýt nevšiml.

Plivl na drolící se vápencové kvádry. „Za prvý, mládenče, jsem tě slyšel přicházet. A je nikdo neslyší. A za druhý, když přicházejí oni,“ Kalen si poklepal na spláclý nos, „vždycky to poznáš podle smradu.“

Rýt nevěřícně frkl. „Bohové, šedobradý. Slyšel jsem vyprávění o všech těch zatracených válkách, ve kterých jsi musel být, ale nepředstírej, že ti ze Spárů netuhne krev v žilách.“

Kalen zaskřípal zuby a potlačil touhu mladíkovi dát jednu za ucho. Co ale může takové štěně vědět o věcech, z nichž se obracel žaludek i nejtvrdším veteránům? Kalen zažil sedmiměstská tažení. Byl u toho, když dobývali Ubaryd. V noci se dostali k paláci. Mramorové síně byly opuštěné, zůstaly tu jen mrtvoly funkcionářů a stráží, kteří už nestačili uprchnout, když císař rozdrtil moc falah’d. Nahoře našli soukromé komnaty a samotná svatá byla přivázaná hedvábnými provazy ke křeslu. Stáli nad ní tři Spárové s noži v rukou. Na čepelích se vlhce leskla krev a kapala z nasáklých pout na zápěstích a kotnících falah’d. Na podlaze z korálového mramoru již byla velká kaluž. S Hrotem se nejistě zastavili, ale Dassem vyrazil a odstrčil Spáry stojící před ženou. Zvedla hlavu, až dlouhé kudrny odlétly, a ač měla vypíchnuté oči a z otevřených úst s vyříznutým jazykem jí crčela krev na bradu, zdálo se, že Dassema oslovila. Spárové, dva muži a jedna žena, se po sobě podívali. Jeden couvl a při pohledu do Dassemových očí zvedl zkrvavený nůž. Falah’d pohybovala rty, snažila se vyslovit nějakou zprávu či prosbu. Spára vykulila oči, když pochopila, a otevřela ústa, aby vykřikla varování, ale bylo pozdě. Stalo se to tak rychle, jako by Dassem jen pokrčil rameny. Hlava falah’d odletěla a z trupu vytryskla krev. Hlava se skutálela na mramorovou dlažbu a dlouhé černé kudrny se přitom zmáchaly krví.

Ač si Kalen nebyl jistý, měl dojem, že se snažila vyslovit vysvoboď mě. Tak skončila poslední svatá falah’d Ubarydu.

Kalen si přetřel srpkovitou jizvu, táhnoucí se mu od levého spánku k bradě, a zhluboka dýchal, aby se uklidnil. Soustředil se na to, co musel Rýt vidět, když se na něj podíval: zlomeného veterána, příliš neschopného či těžkopádného, aby to po životě stráveném v armádě dotáhl aspoň na desátníka. Nakonec přesně takovou roli si pro sebe vytvořil. Potichu a klidně pronesl: „Je mi z nich akorát špatně.“

Rýt na něj zíral. Kalenův hlas ho znepokojil. Nakonec se zamračil nad náznakem kritiky říšského trůnu a ukázal na rohový barbakán. „Jsi vystřídán, dědo.“

Kalen, již mimo službu, pověsil oštěp, tabard a předpisový hauberk z vařené kůže do kasárenské zbrojnice. Upravil si ovinky na nohou a převázal je koženými řemínky vojenských sandálů.

Zapátral po své jediné výstřednosti, podšitém falarském plstěném plášti. Byl na strážnici, složený pod Larkinovou širokou prdelí. Když to Kalen uviděl, málem se otočil a odešel. Larkin tuze dobře věděl, kdy mu končí služba, a na plášť si sedl schválně. Kalen neměl jinou možnost než se mu postavit.

Larkin měl kolem stolu obecenstvo. Ostatní gardisté se tlačili nad nelakovanými prkny, na nichž byly ke hře rozložené smaltované destičky – kůstky. Nikdo však hře nevěnoval pozornost, protože Larkin se blížil k vyvrcholení další ze svých vleklých vyprávěnek.

Kalen se opřel o trám nahrazující futro a zkřížil ruce na prsou. Larkin se teprve před měsícem vrátil z genabakiské fronty, když ho kvůli zranění nohy poslali k posádkové službě, a Kalen už dospěl k názoru, že by dokázal odrecitovat všechny jeho bitvy.

„Bylo to v Černopeským lese,“ žvanil Larkin a natahoval příběh – očividně jeden z jeho oblíbených. Strážní přikyvovali, čekali, věděli, co přijde, a přesto se těšili.

„Rudá garda…“

Vojáci, mladí a neposední v posádkové službě daleko od všeho dění, se po sobě dívali. Někteří užasle kroutili hlavami. Dokonce i Kalen si musel přiznat, že to cítí – zachvění při vyslovení toho děsivého jména. Žoldnéřská kumpanie, odhodlaná zničit říši. Síla, která Malazu uštědřila jeho první velkou porážku, když zabránila vpádu do Stratemu, a která nyní vzdorovala říši na čtyřech kontinentech.

„Koho jsi viděl?“ zeptal se jeden ze strážných, který se narodil na ostrově a tvrdil o sobě, že se v mládí živil jako pirát u stratemského pobřeží. Larkin kývl, stejně jako Kalen. Byla to dobrá otázka, jakou položí člověk, jenž ví dost na to, aby se ptal.

Larkin si odkašlal a vrátil se k příběhu. „Byl to útok, měl je vylákat z lesa a otevřít cestu na jih k Rhivský pláni. Velicí podpěst, nějakej šlechtic z Dal Honu, použil tři kolony, aby je donutil se roztáhnout – měli jsme víc vojáků, víte. Garda získala místní rekruty, genabakiský domorodce, Barghasti se jim říká, měšťany, domobranu, zálesáky a podobnou chamraď. Přes den to bylo příjemný tažení. Pět dní jsme postupovali a oni před náma zdrhali. Tahle neporazitelná garda! Samozřejmě pár Barghastů a lesáků po nás střílelo u každýho potoka a z každýho návrší, ale kdykoliv jsme vyrazili do protiútoku, zmizeli jako zbabělci. Pak přišla šestá noc…“

Kalen jen vrtěl hlavou nad takovou bezbřehou hloupostí, jakou je postup v kolonách do nezabezpečeného hvozdu. Ovšemže je nechali postoupit. Ovšemže se garda, stojící proti přesile, vyhýbala přímému střetu. A nakonec, jakmile byly kolony izolované a příliš daleko od sebe, aby se mohly spojit, přišel útok.

Gardisté rozhořčeně přikyvovali nad takovou hanebnou strategií a Kalen by nejradši zařval: Neposlouchejte toho zatraceného hlupáka! Jenomže tu byl v menšině. I když byl nabubřelý osel, byl Larkin oblíbený, viděl nedávné boje ve vzdálených zemích a tuze rád byl ve středu pozornosti. Kalen věděl, že mladší gardisté nemají rádi jeho mlčení, nerozumí mu, a také kvůli tomu někteří pochybovali, že vůbec má zkušenosti, o nichž by mohl vyprávět. Jakoukoliv jeho námitku by zavrhli jako zakyslé reptání.

„Zaútočili v noci jako obyčejný zloději,“ vyplivl Larkin, znechucený takovou neslýchanou taktikou.

Kalen se ovládl a nerozesmál se nahlas – dobře si pamatoval na podobné střety za měsíčního světla, kdy však útočníky byli Malažané!

„Naprostej zmatek. Ze tmy vyskakovali ječící Barghasti. Byli za náma, před náma, obklíčili nás ze všech stran. Nebylo kam ustoupit. Připojil jsem se k hloučku mužů u vysokýho balvanu, osvětlenýho hořícíma keřema. Společně jsme drželi řadu, raněný jsme posílali do týla. Odrazili jsme tři útoky Barghastů.“

Larkin si zakašlal do pěsti, zamračil se a umlkl. Kalen se na něj zadíval. Bylo to z hrůzy, ze vzpomínky na padlé přátele? Proč to tedy tak rád každou druhou noc vyprávěl?

„V dálce jsem v podrostu uviděl tři gardisty. Nepoznal jsem je. Pak kolem proběhl Půlden. Jeho jsem poznal podle velikosti – půl, to určitě!“

Strážní se zachechtali. „Prej kdysi sloužil pod Stahovačem,“ dodal ten, který se prve ptal.

Larkin kývl.

„Pak se ze tmy vynořil další gardista. Nikdy nezapomenu na to, jak vykročil… jako nějakej démon ze stezek mistra Kápě. Tabard se mu ve světle plamenů leskl jako čerstvá krev. Byl to Lazar, s přílbou s hledím a černým štítem. Bojovali jsme, ale nebylo to k ničemu…“ Larkin se poplácal po zchromlé noze a potřásl hlavou.

Kalen vystřelil z místnosti. Ochladil si krk o vlhkou kamennou zeď. Fenerovy kosti! Ten prolhaný šmejd. Že prý bojoval s Lazarem! Kalen sám se s ním nikdy nestřetl, ale Dassem se s ním srážel celá desetiletí – a už to samo stačilo, aby se člověk pozastavil nad jejich zručností. Dassem o těch bojích nikdy nemluvil. Přísežník prý byl nezadržitelný, ale Dassem jinak zabil každého vyzývatele: Širdara, Keala, Bartoka. Ze souboje s ním vyšel živý jedině Stahovač.

Kalenovu pozornost upoutal smích. O dřevo zachřestily vyřezávané destičky kůstek. Kalen se zhluboka nadechl a vrátil se do místnosti.

„Larkine, sedíš mi na plášti.“

Larkin vzhlédl a poklepal destičkou o stůl. Masitou paži přehodil přes opěradlo křesla a ukázal na stůl, kde ležely destičky jako zmatená mapa dlážděných cestiček. Malba na symbolech byla oloupaná a destičky ušmudlané, jak prošly rukama celých pokolení vojáků.

„Hraju,“ zabručel Larkin a sklonil hlavu.

„Prostě zvedni tu tlustou prdel, abych si ho mohl vzít.“

Larkin neodpověděl. Dva ze strážných pokrčili rameny, našpulili rty a vrhli na Kalena omluvný pohled. Larkin položil destičku tak, že ji tlustým prstem na konci přimáčkl. Kalen přikročil a sebral ji ze stolu. Pět párů očí sledovalo Kalenovu ruku a zase se vrátilo k Larkinovi.

Larkin předvedl vlastní verzi trpitelského vzdechu. „Víš, že přerušit hru nosí smůlu?“

Jejich pohledy se setkaly. Bylo jasné, že ten hlupák hodlá jediného dalšího veterána ve stráži uzemnit. Právě z toho důvodu se mu Kalen vyhýbal, otázky, kde bojoval a proti komu, byly poslední, na něž by se mu chtělo odpovídat. Dělal, co uměl, aby zůstal v anonymitě, jenže tohle už na něj bylo příliš. Nemohl dopustit, aby se k němu ten osel choval jako kasárenský tyran.

„Dej mi tu zatracenou destičku!“ prskl Larkin a odsunul se od stolu. „Nebo ti ji budu muset sebrat, dědku.“

Strážní se přestali usmívat a pobavené pohledy je taky přešly. Jeden vydechl, jako by litoval toho, co se muselo stát. Kalen natáhl ruku s destičkou na dlani. „Vezmi si ji.“ Jedna jeho část, ta část, o níž už celý rok neslyšel, ho ponoukala. Zkus to, říkal mu uhlazený a zároveň nabroušený hlas. Jen to zkus.

Larkin přesunul pohled malých oček, ukrytých v širokém obličeji, jako kdyby přemýšlel, co se tu vlastně děje, kdo si utahuje z koho. Očividně to neprobíhalo tak, jak si představoval. Nakonec ale pokrčil kulatými rameny a sebevědomě, znuděně svěsil koutky. Kalen viděl reakci člověka příliš zaujatého sebou samým, než aby poslouchal někoho jiného.

Potřásl hlavou, jako bynad senilním šaškováním stáří, a natáhl se po destičce. Jenže Kalen ho popadl za široké zápěstí a stiskl. Destička dopadla na stůl.

Larkin sebou trhl, jako by ho uštkl had. Překvapením a bolestí stiskl rty. Strážní zadrželi dech. Larkin se pokoušel vytrhnout ze sevření, ale to nepovolilo.

Kalen se na Larkina usmál a ten si musel přečíst něco v jeho úsměvu, protože volnou rukou hrábl po dirku za pasem. Nůž s krátkou čepelí se zvedl a Kalen zachytil i druhé zápěstí.

Místností se nesl Larkinův namáhavý dech. Čepel se neoblomně stočila na bok a blížila se k předloktí. Funící Larkin, zrudlý námahou, vyskočil, až křeslo odletělo dozadu. Dirk mu políbil předloktí a pilovitým pohybem pokračoval od zápěstí nahoru. Celou dobu se Kalen díval mladšímu muži do očí. Vyřinula se krev a kapala na stůl.

Kalen si Larkina přitáhl k sobě a pošeptal mu do ucha: „Lazar by tě rozpáral jako vepře.“

Ostatní strážní Kalena popadli a snažili se ho odtáhnout. Jeden mu cosi křičel do ucha, jenže Kalen neposlouchal. Larkin zvrátil hlavu dozadu a zařval. Kalen ho pustil a on zavrávoral, dosedl na kamennou podlahu a držel si zraněnou ruku. Strážní odtáhli Kalena na chodbu, kde si užasle šeptali a ostražitě si ho prohlíželi. Jeden vrátil pendrek do závěsu na stěně.

Po několika minutách se jiný vrátil s Kalenovým svinutým pláštěm. Slyšel je, jak si šeptají, že něco takového v životě neviděli, jenomže on měl hlavu plnou hrozných následků toho, co právě udělal. Když stál nad stolem, viděl kapky krve dopadající na kůstky.

Voják, Panna, Král a runa pro Obelisk. To zatraceně jistě znamenalo, že mu příď zkříží kocábka plná smůly.

Pokud Kiska viděla, posádka kurýrního kutru se během přistávání chovala podle očekávání, schovala výstroj a zabezpečila loď před první studenou bouří Osserkovy vlády, vanoucí od jihu přes ostrov. Prozradily je však podrobnosti. Kde bylo plísnění, stížnosti, škádlení posádky v přístavu? Nedočkavost dostat se na břeh? A nikdo se neulejval, třebaže plavčík dělal napohled právě tohle – lelkoval na lávce – s línou lhostejností hlídky obhlížel molo. A tuhle pózu by měla znát, sama ji nacvičovala.

Ležela na palubě lodi na druhé straně mola, bradu měla opřenou o pěst v rukavici a dívala se. Mrholilo, takže měla vlasy přilepené k hlavě, ale ani se nepohnula. Muži prostě jen zabíjeli čas. Znovu navíjeli lana a drhli prkna. Čekali. Čekali na jednu osobu, na jednu akci. To znamenalo, že všichni pracují pro jednoho člověka.

Zvláštní. Říšský kurýrní kutr s posádkou, jejíž všichni členové vypadali jako stráže toho, kdo si loď objednal. Kiska v tomhle přístavu vyrostla. Jí takové uspořádání smrdělo někým, kdo má natolik velký vliv, aby si takové plavidlo obstaral – což bylo samo o sobě úspěch – a navrch dostatečnou autoritu, aby stálou posádku nahradil vlastní.

Otázkou bylo, co s tímto zjištěním dělat. Zadívala se na skvrnitou hradbu Posměvákovy tvrze, zvedající se nad přístav. Ohlásit to Spárům? Proč by za nimi měla chodit, když jí dali tak jasně najevo, že o ni nestojí?

Vzpomínala si, jak se cítila, když před několika dny svítání odhalilo zakotvenou říšskou válečnou loď Nesmiřitelnou. Připadalo jí to jako nejdůležitější den jejího života, nehledaná, nenadálá druhá šance. Jenže už se cítila, jako by zestárla o celý život. Už nebyla ta dívka, která přelezla vysoké kamenné zdi obklopující vojenské molo, která se proplížila na plochou střechu vládního skladiště, jen aby viděla na nábřeží. Ztratila něco z toho, co měla jako dítě? Nebo získala? Každého v určitém bodě života poznačí znalosti.

Tehdy ráno se dívala, jak se první šalupa vrací od lodi, obtížená sedmi zahalenými postavami. Říšští úředníci z hlavního města, tím si byla jistá. Odkud odjinud by mohli připlout než z Unty, z druhé strany průlivu? Vyšplhali na molo a cestovní pláště si přehodili přes ramena. Kiska byla zprvu zklamaná. V Malazu byli kupci, kteří se oblékali bohatěji než oni. Tihle měli obyčejné hedvábné košile, široké šerpy a volné pantalony. Jen jeden z návštěvníků, ten nejmenší, si plášť neshrnul. Vydal pokyn a ostatních šest se rozestoupilo. Kiska je vzrušeně sledovala – tělesní strážci.

Kdo je to? Nový velitel posádky? Nebo říšský inspektor, vyslaný z hlavního města, aby si došlápl na Pella? Pokud ano, tak ať se bohové nad podpěstí smilují po tom, co v Posměvákově tvrzi najde – na hradním nádvoří kdákající slepice, prasata ryjící v popraskané a prázdné cisterně. Kiska si dřepla na paty a dívala se, jak se oddíl vydává po hlavní cestě do mírného svahu. Přeskočila na druhou střechu a zastavila se na kraji, aby dohlédla na místo, kudy budou muset projít. Z cesty jí rozhořčeně odletovali rackové.

Zjistí to. Představí se zástupci, nabídne své služby. Možná získá hodnost. Takový říšský hodnostář určitě pochopí, že nadání, jaké má Kiska, je na tomhle ubohém ostrově promarněné.

Oddíl přicházel úzkou uličkou mezi hradbami. Kiska popolezla blíž, aby lépe viděla. První dva, štíhlý muž a mohutnější žena, kráčeli bezstarostně, ruce sepjaté za zády. Kiska neviděla žádné zbraně. Co to může být za tělesné strážce? Snad pobočníci nebo písaři. Šlechtici, kteří se vydali mezi venkovany. Poslední myšlenka přivolala nakyslou pachuť. Objevil se ten malý. Kapuci měl tak velkou, že mu zakrývala obličej, a ruce schované v dlouhých rukávech. Kiska se snažila rozeznat z volného pláště nějaké podrobnosti. Je černý? Nebo temně karmínový?

Něco ji popadlo zezadu za opasek a strhlo z jejího hřadu. Otočila se, připravená vykřiknout, ale na ústa se jí přitiskla ruka v rukavici. Vzhlédla do oříškových očí muže před sebou. Měl hranatý obličej, tmavý, s namodralými stíny, a v prvních paprscích se mu leskly kudrnaté vlasy. Napan.

„Kdo jsi?“ zeptal se. Kiska ho nepoznala, nebyl mezi těmi, kdo vysedali. Ještě nikdy ho neviděla, a dozajista by věděla, kdyby na ostrově žil někdo takový.

Muž odtáhl ruku. Kiska si odkašlala a ztěžka polkla. Nádherné oči, zcela bezvýrazné, jako by se dívaly přímo skrz ni. Oči jako ze skla.

„Já… já tu žiju.“

„Ano. A?“

Kiska znovu polkla. „Já…“ Všimla si brože na jeho prsou – stříbrný ptačí spár svírající perlu. Spár! Jeden z říšských zpravodajských důstojníků a mágů, prosazujících císařovu vůli. Tohle byl větší objev, než si představovala. Není to tedy nějaká obyčejná inspekce. Spárské strážce si mohli dovolit jen nejvýše postavení hodnostáři. Návštěvníkem mohla být dokonce říšská pěst. „Nechci nic špatnýho!“ zasupěla a nadávala si, že mluví tak… tak nezkušeně.

Spár stiskl rty. Kiska to považovala za znechucení. „Vím, že ne,“ řekl a odstoupil. Nehlučně, až žasla, dokonce i na polámaných střešních taškách posetých ptačím trusem. Pak sebou trhla, jak si vzpomněla. „Počkej! Pane!“

Na kraji střechy se zastavil. „Ano?“

„Prosím. Chci, teda, mohla bych se sejít s tím – s tím hodnostářem?“

Muži zacukaly ruce jako křídla, pak je vsunul za šerpu u pasu. „Proč?“

Kiska se přinutila nesprásknout ruce a zhluboka se nadechla. „Chci se nechat najmout. Chci šanci. Prosím. Mám talent, vážně! Uvidíte. Potřebuju jen šanci!“

Spár vytáhl ruce a sepjal je za zády. Pousmál se, ale pobaveně přitom rozhodně nevypadal. „Takže ty máš talent, ano?“

Kisce poskočilo srdce. Zakolísala, ale koktala dál. „Ano. Ano, mám.“

Spár pokrčil rameny. „To je věc zdejšího velitele. Podpěsti Pella, myslím. Přednes žádost jemu.“

„Ano, to jsem udělala, jenže on –“

Muž nehlučně sestoupil ze zdi a zmizel. Kiska se vrhla k okraji. Nic. Na dlážděnou ulici to byly dobře tři sáhy, a přesto byla prázdná. Kisce se rozbušilo srdce. Setkání ji vzrušilo. Úžasné. Skvrnité hradby Posměvákovy tvrze jí kynuly a ona zvedla pěst.

Svou žádost tedy přednese. Jak nejvýš se dostane! Jak by ji mohli odmítnout?

Kalen kráčel přes vnitřní nádvoří Posměvákovy tvrze. Roztřásl si plášť a přehodil si ho přes ramena. Nádvoří bylo prázdné. Z pevnosti stáhli každého, kdo tu neměl nějakou naléhavou práci. Strážní buď stáli na svých místech, nebo spali v kasárnách. Co dorazil bezejmenný říšský „vysoký hodnostář“, sloužili všichni dvojité šichty. Se svým doprovodem zabrala ta ženská horní tři poschodí tvrze a vystěhovala posádkového velitele Pella, jenž nyní přespával ve zbrojnici a chlastal víc než obvykle.

Proč ta návštěva? Kalen už slyšel dobře dvacet názorů. U Oběšence se hosté klonili k názoru, že velitelství v Untě uvažuje o zrušení posádky a zanechání ostrova rybářům, ptákům hnízdícím na útesech a tulení kolonii na jihu v Benaresských skalách. Kalenovi žádnou službu navíc zatím nepřidělili. Vyšší věk opravdu přinášel jisté výsady. Kalen se usmál, těšil se na večer a Kurníkovo staré malazské tmavé.

Před opevněnou strážnici vykulhal ze tmy fortnýř Lubben. U pasu mu chřestily klíče na obrovském železném kruhu. Jeho hrb vypadal větší než obvykle a zdravé oko se mu lesklo. Kalen se už chtěl zeptat, jaká pohroma ho vytáhla z obvyklé dřímoty u ohřívadla, když ho Lubben zastavil.

„Brána je na noc zavřená, vojáku.“

„Vojáku? Co se děje, Lubbene? Oslepl jsi z toho pití?“

Lubben ukázal palcem do tmavé chodby za sebou a zamumlal něco, co Kalen neslyšel.

„Co se u nespících očí kouzelnice děje –“ Zarazil se, když ze stínu neslyšně vystoupil muž. Říšský Spár v černém plášti po kotníky a s nasazenou kapucí. Lubben udělal obličej a bezmocně na omluvu pokrčil rameny. Pod kapucí byla Spárovi vidět jen spodní polovina hubeného vrásčitého obličeje s vytetovanými kabalistickými značkami. Kalenovi připomínaly hranaté písmo těch, kdo se vrtali v chodbě Rašan, stezce noci. Spár se obrátil na Lubbena.

„Potíže, fortnýři?“

Lubben se hluboko poklonil. „Ne, pane. Žádný potíže.“

Kápě se obrátila ke Kalenovi, jenž okamžitě sklonil hlavu. Možná je příliš opatrný, ale Spár si to mohl vyložit jako podřízenost. Už si dřív všiml, jak je podřízenost těší.

„Co chceš, vojáku?“

Kalen zmáčkl opasek oběma rukama, až mu zmrtvěly prsty. Civěl na dlažební kameny – dva byly prasklé, čtyři oprýskané – a opatrně začal: „No, pane, skončil jsem službu, víte, a mám ve městě vlastní pokoj. Sem mě zavolali akorát kvůli tý návštěvě. Extra stráže, víte.“

„Fortnýři, zaručíš se za tohoto muže?“

Lubben na Kalena mrkl. „No ano, pane. Je to tak, jak říká.“

„Chápu.“

Spár přistoupil blíž. Kalen zvedl hlavu, ale zrak stále odvracel a jen úkosem sledoval, jak si ho Spár prohlíží. Naposledy byl tak blízko jednomu z těchto asasínů před rokem, a tenkrát se ho pokoušeli zabít. Tehdy na ně byl připravený, připravený k boji. Nyní jen žasl, že skutečně narazil na člena hodnostářova doprovodu. Hlídkovali tady snad, jak si myslel Rýt? A proč právě tuto noc?

„Jsi veterán. Kde máš odznaky z tažení?“

„Nenosím je, pane.“

„Stydíš se?“

„Ne, pane. Jenom se považuju za důchodce.“

„Chceš rychle odejít z říšských služeb?“

„Ne, pane. Jen jsem se na svou penzi pořádně nadřel.“ Kalen se nadechl a honem pokračoval: „Stavím si člun, víte. Bude nejhezčí, jakej jste kdy –“

Z pláště se vysunula ruka a umlčela ho. „No dobře. Fortnýři, nech ho projít.“

„Ano, pane.“

Na druhém konci průchodu Lubben zvedl kruh s klíči a odemkl zlodějská vrátka v hlavní bráně. Kalen vyšel ven a Lubben ještě vystrčil hlavu a pokřiveně se zakřenil. „Mně jsi nikdy neřekl, že si stavíš hezkej malej člun.“

„Polib mistra Kápě, ty zakrslej hrbáči.“

Lubben s tichým smíchem zvedl ruku v gestu, které nepotřebovalo slova, a práskl vrátky. Zámek zarachotil.

Kalen se vydal dolů po strmé Hradební cestě. Schodiště vytesané do podložní skály se na úbočí útesu čtyřikrát stáčelo. A celé bylo v dostřelu springaldů a katapult. Nad ostrovem se sunula hradba mraků, blížící se od Bouřlivého moře. Vypadalo to na noc, kdy je lepší zůstat doma. Podle zdejších pověr byli za nejhorší ledové vichry, přicházející v této roční době od jihu, zodpovědní Bouřní jezdci.

Útes se zvedal jako ostří nože a ohraničoval přístavní město za malazským severním přístavem. Pod skálou se choulila Světla, čtvrť boháčů, která sebrala všechny stráže, jež mohla tvrz nad ní postrádat. Na jihozápadě se město ve spleti křivolakých uliček stáčelo kolem řeky a bažinatého pobřeží Malazského zálivu. Do vnitrozemí se táhly mírné kopečky. Nad břidlicovými a pazourkovými střechami visel kouř. Tu a tam svítila nějaká lucerna. Z mraků padal slabý deštík a zakrýval Kalenovi výhled na přístav. Kapky dopadající mu na krk byly jako studené plivance.

Poslední dobou sloužil přístav hlavně jako vojenská přestupní stanice, přesto se tu uchoval i nějaký obchod, jehož část byla dokonce legální. Vcelku však z bývalé slávy zůstal už jen slabý stín. Vedle opuštěných domů se propadala skladiště a vlnami ohlodaná mola se kývala. Býval to domovský přístav pirátského loďstva, poté thalassokracie, poté Malazské říše, a nakonec se ve městě tlačilo snad víc duchů než lidí. Dal říši její jméno, avšak ztratil taktickou i strategickou cenu a sloužil jen jako odrazový můstek, poněvadž hranice říše se roztáhly ke vzdáleným mořím.

Invaze do Korelu to samozřejmě na čas změnila a obyvatelé se probudili, protože to vypadalo, že ostrov má novou naději. Jenomže tažení skončilo fiaskem, byla to bezedná tlama požírající lidi i zdroje, a bude lepší nechat ji být. Město a ostrov nyní působily strašidelně jako opuštěná ruina. A když se nad tím Kalen zamyslel, uvědomil si, proč do tohoto vředu na prdeli říše připlul kurýrní kutr první třídy, jejž tu viděl: přivezl úřední dopis pro hodnostáře. Mašinerie říšské vlády ho vrátila, byť na kratičko, tam, kde začínal.

V poslední otočce Kalen vzhlédl do deště. V mezeře v mracích to vypadalo, že Posměvákova tvrz pluje na rozbouřeném moři, ztrácí rovnováhu a každou chvíli se převrhne.

Kalen si přejel dlaní po ostříhaných vlasech, aby setřel kapky vody, a pokračoval dál. Přemýšlel, jestli náhodou nenastala noc, kdy je zapotřebí alkohol silnější než Kurníkovo staré malazské tmavé.

Kiska, natažená na studené palubě, při vzpomínce na velkolepé sny, tak živé ještě před několika dny, znovu pocítila svou hanbu, až jí zahořely tváře. Jak dětinská byla! Jak pitomá! Nejjasněji si vzpomínala na svůj přihlouplý šok, na otupující překvapení, když ji u brány do tvrze další strážce – bezpochyby Spár – odvedl stranou – a držel ji za loket! – jako dítě.

Hrej si jinde. Tvé služby potřebovat nebudeme.

Jak si to v hlavě přehrávala pořád dokola, nejradši by začala bušit pěstí do prken. Ale vzpamatovala se, jen skousla ret a na jazyku ucítila slanou krev.

Jak mohli? Tohle je její území! Vyrostla tu, prošla každý dům i skladiště ve městě. Uložila si do paměti každou zatáčku a slepou uličku v úzkých průchodech. Pell jí dokonce řekl, že kdyby mohl rozdávat hodnosti, přijal by ji do posádky jako zpravodajského důstojníka. Na ostrově nebylo nic, co by nedokázala ukrást, kdyby chtěla.

Potíž byla v tom, že na ostrově nebylo nic, co by za ukradení stálo. A tak zabíjela čas dohlížením na ubohé zlodějíčky a rváče. Spenderova banda operovala na nábřeží, jakatští piráti čas od času přepadli nějakou loď u pobřeží. Viděla každého, kdo vyplouval z přístavu či do něj připlouval.

A oni ji prostě odehnali. To ji asi ranilo ze všeho nejvíc. Protože to bylo zbytečné a neuvážené, protože skutečně doufala, že by mohli… znovu se zarazila. Nesnesla vzpomínku na naivní naděje, na to, jak se vytahovala před lidmi. Tohle byli říšští Spárové. A opravdu doprovázeli říšskou pěst. Jednu z pouhé stovky úředníků, guvernérů, a dokonce generálů vojska.

Kiska zatínala zuby, až ji bolely. No a co, že nechodila na některou z těch nóbl důstojnických škol v Untě, Li Hengu nebo Tali? No a co, že nemá přístup k magii chodeb? Je dost dobrá, aby si sehnala práci i bez toho. Tetička Agayla vždycky říkala, že má pro práci přirozený talent. Je dobrá jako kterýkoliv zpravodajec. Aspoň to si Kiska myslela.

Návštěva hodnostáře byla bohy seslaná druhá šance, kterou si nesměla nechat ujít poté, co sem vloni přestaly připlouvat lodě s vojáky. Pak, během doplňování zásob, vojsko začalo prosazovat regentčin nový výnos proti magii a všechno se vymklo zpod kontroly. Agayla ji zamkla, prý pro její ochranu, zrovna když její nadání a znalost prostředí mohly být nejlépe využity. Byla to dokonalá příležitost, kdy mohla ukázat, co umí, upoutat pozornost někoho vysoce postaveného, kdo by rozpoznal její cenu. Tehdy si přísahala, že už nikdy nedovolí té ženě, aby jí zkřížila plány, jak uniknout z ostrova. Ačkoliv jak se plameny rozlézaly a bouře skončily nelítostným vražděním, neochotně si přiznala, že jí Agayla možná opravdu zachránila život. Nicméně zatímco se všichni ostatní těšili, že se vojáků zbaví, a doprovázeli je nadávkami a kletbami, Kiska sledovala velké, neohrabané koráby ploužící se ze zálivu celá sklíčená. V té chvíli věřila, že se z vězení na ostrově už nikdy nedostane ani se svým nadáním.

A právě díky svému nadání si všimla nesrovnalostí v činnosti na kurýrním kutru, i když musela přiznat, že do přístavu sešla jen kvůli tomu, aby tu mohla trucovat. Okamžitě vycítila činnost. Tohle musí souviset s přítomností hodnostáře. Jen obyčejná zpráva? Proč ty tajnosti? A jak to, že loď dosud neopustil kurýr? Na co všichni čekají? Na zádech ji studily ledové kapičky, ale ani se nepohnula. Kutr málem vrazil do mola, jak spěchal do přístavu, a teď tu všichni jen posedávají –

Ach! Pohyb. Čtyři členové posádky sešli po lávce na molo, které bylo o něco nižší než paluba. Měli na sobě ponča z tuleních kůží a ruce ukrývali v širokých záhybech. Pod lávkou s provazovým zábradlím se rozestoupili. Kiska předpokládala, že pod ponči drží natažené samostříly, možná spárský vzor natahovaný šroubem a bez lučiště. Podobnou zbraň měla sama u pasu, koupila ji za všechny své úspory od kupce, který neměl tušení, jak neznámý mechanismus funguje.

Jeden z mužů přimhouřil oči v houstnoucím dešti a prohlédl si naskládané zboží, načež dal znamení lodi. Měl na sobě kožešinovou čapku, jaké se nosí na pláních, a pyšnil se dlouhým, zakrouceným knírem setijských kmenů. Potřásl hlavou a plivl na molo a jeho znechucení nad přeplněným dokem a špatnou viditelností rozeznala Kiska i na tu dálku.

Po lávce sešel pátý muž, středně vysoký a štíhlý, v plášti z tmavého sukna s kapucí, kožených rukavicích a holínkách. Zastavil se a rozhlédl se kolem sebe. Poryv větru mu zvedl kapuci a Kiska zahlédla úzký obličej, hladký, mahagonový, a překvapivě lesklou lebku.

Setijský strážce dal znovu znamení. Tři ostatní se shlukli kolem něj a Kiska rozpoznala znakovou řeč, již začaly používat oddíly mariňáckých výsadkářů a později ji převzaly skoro všechny ostatní říšské sbory včetně Spárů. Pořád ještě na ni nenašla učitele.

Skupinka vykročila po molu. V hustém dešti pětice mužů v houstnoucím večerním šeru splynula s pozadím hradeb. Přesto se za nimi nevydala. Tušila, že by další mohli zůstat vzadu s rozkazem sledovat skupinku z větší dálky.

Mívala ve zvyku poskytnout kořisti spoustu volného místa, zvlášť pokud si dotyční mysleli, že je nikdo nesleduje. Byla přesvědčená, že dokáže odhadnout, kudy se cíl vydá, jako vždycky, když si třeba ještě jako malá hrávala se zavázanýma očima v ulicích na schovávanou. Ráda žertovala, že dokáže sledovat jakoukoliv stopu. A zatím téměř vykřikla překvapením, když před ní mezi omšelými sudy vyšel muž v šedém šatu. Rychle se přikrčila a dívala se. Už už chtěla přelézt na loď. Odkud se, pro královniny záhady, vzal? Zatímco si hryzala ret, muž vyhlédl za sud a pokračoval téměř vesele pružným krokem, ruce sepjaté za zády.

Další tělesný strážce? Nikdo jiný z lodi nevyšel. Byla si tím jistá. Schůzka? Tak proč se držel zpátky? Usoudila, že se bude řídit Agaylinou radou, že každý může být nepřítel, dokud se neprokáže opak.

Čekala a muž šel dál přes dok. S předpokladem, že muž, ať je to kdokoliv, neztratí muže z lodi, se vydala za ním. U strážní budky se ohlédla k sudům a uvědomila si, proč ji mužovo objevení tak znepokojilo. Veškerý náklad předtím dobře prohlédla. Mezera mezi těmi sudy byla prázdná a nikdo tam nemohl vstoupit, aniž by prošel jejím zorným polem.

Zůstávala jediná možnost – ona by něco takového nedokázala, tento muž ji však očividně používal bez obtíží. Varoval ji pach chodby. Možná by to měla přece jen hlásit. Jenže komu? Jménem neznámého hodnostáře se velení v tvrzi ujali Spárové. Při představě, že by to měla pokorně hlásit Spárovi, s nímž se setkala, či někomu z jeho druhů, ji pálilo v krku. Ať se propadnou do královniných věčných bludišť. Chvíli za mužem půjde a uvidí, jak se situace vyvine.

Na konci Kormorání ulice Kalen zahlédl starého Rengela. S fajfkou mezi zuby právě zavíral okenice na přízemí a jako obvykle si něco brumlal. Na ulici kromě mariňáka v důchodu a výrobce plachet nikdo nebyl, což Kalena překvapilo, protože ještě nezaznělo ani první noční zvonění.

„Večír.“

Rengel se otočil. „Hej? Večír?“ Cedil slova mezi zuby. Zašilhal, kysele kývl a vrátil se k okenici. „To je. A zlej. Divím se, že jsi venku. Myslel jsem, že máš víc rozumu.“

Kalen se usmál. Rengel vždycky mluvil nechutně nostalgicky nebo cynicky, v závislosti na tom, jestli jste ho našli střízlivého, či opilého. Kalen usoudil, že je mírně líznutý, ale noc byla ještě mladá. Pohlédl na nízké mraky nad hlavou.

„Nevypadá to tak špatně.“

„Hej? Špatně?“ Rengel vzhlédl a udělal obličej. „Nemyslím to pitomý počasí, hlupáku zatracená.“ Zatáhl za okenici. „Je proklatě zrezivělá, u Togga zatracenýho k mistrovi Kápě…“

Kalen přistoupil. „Ukaž.“

Rengel ustoupil a zuřivě bafal z fajfky. „Odkud že to jsi, mládenče?“

Kalen si prohlížel západku okenice a usmál se. Kdy mu naposledy někdo řekl mládenče? „Z Itko Kan, více méně. Proč?“

Rengel za ním frkl. „Kdyby ses narodil tady, zůstal bys dneska v noci doma, věř mi. Věděl bys. Pouliční bouře a zabíjení a tak podobně letošní rok přímo předpověděl. Možná dokonce přivolal. Stínovej měsíc. Pod stínovým měsícem vylejzají duše mrtvých. A horší.“

Kalen okenici uvolnil a zavřel. „Stínovej měsíc? O tom jsem slyšel. Ale jsem tu novej.“

„Je vzácnej, díky bohům.“ Rengel přistoupil blíž. Kalena do nosu udeřil pach rezlistí, klihu, potu a jalovcové. Stařec se mírně zakymácel, jako v prudkém větru, a vydechl kouř. „Při posledním jsem nebyl na ostrově, sloužil jsem na Bouřným honákovi. A při tom předtím jsem byl ještě kluk, je to už padesát let. Jámy stínů se otevírají. Duše zatracených uniknou a nový se do nich lapí. Ďasové běhají po ulicích jako šílení. Slyšel jsem je. Vyjí, jako kdyby usilovali o tvou duši.“ Píchl Kalena troubelí do prsou. „A vyhni se každýmu dotčenýmu. Ty pochytají stejně jistě, jako že tu stojím.“

Dotčení. Běžný výraz pro lidi používající chodby. Přistup k nim je možné se naučit, ale mnohem běžnější je, že se člověk s touto schopností – talentem – narodí. Za starých časů lidé s takovou poskvrnou za divných nocí bezpochyby mizeli. Podle Kalenova názoru je nejspíš odvlekl pověrčivý dav a upálil je nebo oběsil. Vážně tedy kývl a Rengel pozdrav opětoval.

Nahoře jakási žena vykřikla starcovo jméno.

Vdova Čírka se mračila přes úzké zábradlí v okně na poschodí. Kalen se usmál na pozdrav, ale jako vždycky žasl nad tím, jak připomíná tlustého supa zavinutého v černé šále. Zmizela a práskla okenicemi.

Rengel zabafal a něco si mumlal pod vousy. Kalen zaklepal na dřevěné laťky okenice. „Pevný jako kámen, řekl bych. A taky hodlám být celou noc pod střechou, tak se neboj. Chci u Oběšence vyzkoušet novou várku.“

Stařík se zájmem svraštil obočí. „Copak to? Ochutnávka, hm?“ Zakřenil se a znovu vyfoukl kouř. „Moc nechvátej s rozhodováním.“

Kalen se zasmál. „Bohové, ne. Nejspíš to potrvá až do rána.“

U dveří Rengel zaváhal a ohnutým prstem si Kalena přivolal blíž. Potichu zabručel: „Co ty víš o návratu?“

Kalen jen zmateně vrtěl hlavou.

Stařík, netrpělivý, nebo možná znechucený, mávl rukou. „Zůstaň pod střechou, příteli. Dnešní noci povládnou ďáblové.“

Kalen couvl. Nebyl si jistý, jak má dědovo varování brát. Rengel zaklepal na dveře a na cosi ukázal – na značku namalovanou křídou na dveře – a pak je prudce zavřel. Prásknutí dveří se úzkou uličkou hlasitě rozléhalo.

Na vývěsním štítu Kurníkova Oběšence bylo právě tohle: namalovaný oběšenec s rukama svázanýma za zády a hlavou nakloněnou v děsivém úhlu. Déšť zhoustl a vál nárazový vítr. Kalenovi ztěžkl plášť a studil ho na ramenou. Slyšel příboj narážející do břehu jen o pár ulic dál a záliv se v dálce leskl jako prodloužení lijáku.

Mraky dosud pronikalo denní světlo, přesto bylo takové šero, že nebylo vidět dál, než co by kamenem dohodil. Večer přecházel v noc, která studila až do morku kostí a otupovala ducha. Kalen se těšil, jak vklouzne na své obvyklé místo před velkým krbem. Také doufal, že se zastaví Korinn, aby se jí mohl vyptat na stínové měsíce a tu záležitost s proroctvím… ačkoliv ji neviděl už skoro týden a popravdě se bál, že už ji možná nikdy neuvidí. Došel k jistým závěrům. Návrat páchl kultem uctívajícím Kellanveda, muže, jenž spolu se svým partnerem Tanečníkem založil a vybudoval Malazskou říši. Pohřešovali se celá léta. Podle některých lidí byli oba mrtví, podle jiných zmizeli v nějakém thaumaturgickém ústraní.

Naproti Oběšenci se krčila nízká kamenná zeď údajně nejstarší budovy ve městě. Byl to opuštěný kamenný dům, příliš poničený, než aby ho bylo možné opravit. Kalen mu nikdy nevěnoval zvláštní pozornost, ale teď mu povídání starého Rengela připomnělo další zdejší pověru: že dům je starší než město a v jeho pobořených zdech a opuštěných místnostech odjakživa straší.

Vyprávělo se, že tady přebývali Kellanved s Tanečníkem a dalšími, včetně Dassema a současné regentky Mrzeny, a naplánovali vše, co následovalo. Když si ho nyní Kalen prohlížel za deštivé, tmavé noci, lemovaný černými větvemi uschlých stromů a obklopený mohylu připomínajícím pozemkem, připadal mu skutečně zlověstný. Místní nejraději předstírali, že neexistuje, ale kdykoliv se o něm už museli zmínit, nazývali ho Dům mrtvých. Kalen nevěřil, že by tam nějaký duševně zdravý člověk mohl bydlet – což znamenalo, že Kellanved s Tanečníkem kdysi mohli z jeho prázdných oken klidně vyhlížet. Nakonec Kalen pokrčil rameny a otočil se. Ovšemže tu strašilo. Podle něj strašilo v celé říši, ať tak nebo onak.

Před Oběšencem stáli v dešti dva muži, zády přitisknutí ke zdi bez oken. Byli natolik blízko vchodu, že Kalen slyšel, jak jim na kožené pláště dopadají dešťové kapky. Když se přibližoval, cítil na sobě jejich oči. Teď si ho skoro nevšímali.

„Hloupá noc na hlídku,“ zakřenil se Kalen na muže napravo.

Ten k němu zalétl pohledem, přeměřil si ho od hlavy k patě a znovu se zadíval do lijáku. „Čekáme na přítele.“

Kalen se na schodech přede dveřmi zastavil. Každý věděl, že Oběšenec je krčma pro veterány. Nebylo tedy nutné, aby ti dva předstírali, že nehlídají přátele uvnitř. Málem jim to řekl, ale nakonec to neudělal. Vypadali noví. Možná jenom nevěděli, jak to tu chodí. S podivným pocitem seběhl dolů.

Kurníkova krčma byla druhou nejstarší budovou v Malazu, aspoň tak to Kurník tvrdil. Ať to byla pravda či nikoliv, budova ležela mnohem níž než ulice a vnější zdi tvořily otesané vápencové kvádry – stejné, jaké se válely v bezejmenných ruinách po celém ostrově. Šenk byl tak hluboko pod úrovní ulice, že schodiště vedoucí dolů připomínalo lodní schůdky do nejnižšího podpalubí. Po ošlapaných stupních se řinula dešťová voda a na prahu vytvářela kaluž. Když si Kalen setřásal vodu z hlavy, z pláště mu kapalo do loužičky. Uchopil železnou kliku na dubových dveřích a druhou rukou se dotkl vyrytých jizev, slabě jako pavučina křižujících nízký překlad. Věřil, že každý má vlastní pověry, a vojáci a námořníci jich mají víc než ostatní. Tahle byla jeho. Považoval to za poděkování zapomenutým lidem, kteří kameny postavili na sebe. Něco jako požehnání – dávané, či přijímané, tím si už tak jistý nebyl – a jako gesto zajišťující mu další bezpečí. Nakonec nahoře bydlel. Nebo spíš bydlel na úrovni přízemí. Úzké okénko jeho pokoje bylo stěží sáh nad krysí uličkou mezi hostincem a bíle omítnutým, hrázděným Cejchovým domem za ním.

Šenk u Oběšence byl rozlehlý a stropní trámy byly natolik nízko, že by se jich člověk mohl dotknout, nebo pokud by si nedával pozor, vážně si o ně zranit hlavu. Večer nejednoho opilce ukončily poměrně rázně a bolestivě. Uprostřed se táhly dvě řady silných kamenných sloupů, jako by vyznačovaly cestu od vchodu k praskajícímu krbu velkému jako pramice, umístěnému naproti. Po stranách hlavní uličky byly rozestavené dlouhé dubové stoly. Kamenné stěny byly strohé, jen s několika výklenky, matně osvětlenými lampami. Hlavní osvětlení však šenku poskytovaly bronzové olejové lucerny, rozvěšené v rezavých železných držácích zaražených do sloupů a stěn. A na protějším konci místnosti plápolal v krbu oheň, rozhánějící lezavý chlad a mrzutě přidávající svou jantarovou záři.

Válel se tu kouř, ale bylo tu aspoň teplo a sucho. Kalen ze sebe shodil plášť. Kolem něj se bavili, smáli a popíjeli hosté. Bylo tu mnohem víc lidí než obvykle, a také mladších a nevázanějších. Prošla kolem něj Anži s kameninovým džbánem, jejž měla opřený o bok, a dolévala pivo. Rychle Kalena pozdravila, již byla unavená. On se na ni usmál, ale šenkýřka spěchala dál. Chudák holka, byla rozmazlená pravidelnými hosty – sbírkou zamlklých starých nemotorů, kteří si hýčkali skleničku alkoholu i dvě až tři zvonění. Dnes v noci si svou mzdu víc než zaslouží.

Jak Kalen procházel mezi dlouhými stoly, cítil na sobě tíhu nesčetných pohledů. Zastavoval se, přesto jeho pohled nikdo neopětoval. Všichni jen civěli do svého pití či na poškrábaný stůl a něco si mumlali, jako by doufali, že přejde dál jako každý nevítaný host. Neobvyklé chování od mužů, kteří vypadali dost tvrdě a drsně, aby mohli vystoupit z vězeňské lodi nebo být vyhozeni od verbířů, kteří živili neustálý hlad říše po veslařích pro válečné námořnictvo. Kalen zamířil ke svému obvyklému místu a ve vzduchu cítil zvláštní napětí.

Cestou kolem stolů zahlédl dav špinavých chlapíků v obnošených halenách a pláštích, kteří podle něj vypadali jako nuzní zametači ulic. Seděli vedle jiných mužů, jejichž jizvy a svaly ukazovaly na vojenskou službu. Pro Kurníka to byli nezvyklí hosté. Ale starý Rengel ho varoval, že má čekat noc plnou podivností.

Někdo zabral jeho lavici u zadní zdi. Vzhledem k tomu, jak bylo plno, to zpola čekal, přesto ho to podráždilo. Copak mu ji nemohl Kurník pohlídat? Na co vůbec tomu zatracenému pivovarníkovi platí činži? Za tu malou kobku nahoře? Za mizerné jídlo?

Muž sedící na jeho místě měl koženou vestu, vycpávanou plátěnou košili, která visela v cárech přes lavici, a kamaše z kůže zpevněné železem. Předloktí pokrytá spletí jizev – svraštělé drápance, tenké bledé půlměsíce po čepelích a růžové skvrny po zahojených popáleninách – mu zpola zakrývaly chrániče z naolejované kůže. Se skloněnou hlavou rozmlouval se společníkem schouleným ve stínu.

Kalen zaváhal. Nejdřív chtěl muže oslovit. Ne že by čekal, že získá své oblíbené místo, ale rád by ho přiměl, aby se otočil a on si ho mohl lépe prohlédnout. Chlap stále odvracel tvář. Kalen měl dojem, že schválně. Prostor mezi nimi se na okamžik zmenšil. V úzkých zadních dveřích se objevil Kurník, ruce zastrčené za koženou zástěrou. Přelétl pohledem šenk. Ukázal na jediný prázdný stůl a Kalen se k němu vydal. Půl dne si odstál na stráži a ať se propadne, jestli bude stát ještě o chvíli déle.

Kurník si k němu přisedl. „Mrzí mě to, Kalene.“ Zvedl karafu s broskvovicí.

Kalen kývl. „Je tu plno,“ podotkl, avšak Kurník jenom nalil. Kalen pokrčil rameny a zvedl skleničku v přípitku.

„Na říši,“ prohlásil Kurník a také pozvedl sklenku.

„Na mořský dno,“ opáčil Kalen a hodil do sebe panáka.

Kurník nasál vzduch mezi zuby a odsunul si židli až ke zdi, aby lépe viděl na šenk. „Ano, jiná banda. Ale je to jenom jedna noc, víš.“

„Stínovej měsíc.“

Kurník vzhlédl. „Jo, správně. Ale slyším o tom prvně.“ Zpoza zástěry vytáhl hadr a otřel si lesknoucí se čelo a ustupující rezavé kudrny.

Kalen se opřel loktem o stůl a ukázal hlavou na šenk. „Vypadají drsně…“

Kurník jen mávl rukou. „Tichá banda, vzhledem ke všem těm mladíkům. Zatím nerozbili nic jinýho než špunty na dvou soudcích ležáku.“ Vědoucně se uchechtl.

Kalen si povzdechl. V jeho očích byla Kurníkova hlavní chyba v jeho neochvějném optimismu. Kvůli té nevyčerpatelné zásobě by hospodského podezíral z prostoduchosti, kdyby nevěděl, že opak je pravdou. Usoudil, že Kurník má možná tenhle sklon kvůli tomu, kolik peněz vydělává.

Napadlo ho, že by mohl později zaskočit k Cejchovi. Bohové vědí, že mladý vojenský léčitel dnes v noci možná ocení společnost. Jenže ten už nejspíš bude po lokty ve své lékařské truhlici. Pak ho napadlo něco lepšího a kývl na Kurníka, ať se nakloní blíž. „Neviděl jsi někde Korinn, co?“

Pivovarník se zeširoka usmál, a byl by do Kalena dloubl, kdyby jeho zamračení neslibovalo pořádný výprask, pokud by něco takového udělal. Přestal se usmívat a zamyslel se nad otázkou. „Ne, nemůžu sloužit. Promiň, Kalene.“

Kalen se s pokrčením ramen narovnal. „Říkal jsem si, že bych se aspoň rozloučil.“

„Pořád stejnej starej Kalen, pořád myslí na nejhorší. Nechám ti poslat korbel tmavýho.“ Vstal a poplácal Kalena po rameni.

Kalen na něj mávl a opřel si židli o zeď. Okolní stoly byly plně obsazené, ale přece jen zahlédl pár známých tváří. Patřily dvěma dalším nájemníkům Kurníkových pokojů – Faro Balkatovi, což byl křehký stařík, jenž polykal paraltí vodu, jako by to vůbec nebyl jed, a málokdy věděl, je-li noc, či den, a Trenechovi. To byl hotový obr, rozložitý a chytrý asi jako bhederin, jenž u Kurníka občas zaskakoval jako vyhazovač a hlídač výměnou za pivo zdarma.

Třebaže Kurník nebral jeho trudné předpovědi vážně a on sám si to nechtěl přiznat, bál se, že Korinn už víckrát neuvidí – přestože měla jazyk ostřejší než talijská dýka. Poznal ji… kdy… před necelým měsícem? A za tu dobu s překvapením zjistil, že se těší na její vyprávění o legendárních taženích nad skleničkou vína. Rozpomínal se na jejich poslední rozhovor. Řekl snad něco horšího než obvyklé hloupé narážky? Utrousil příliš drsný vtip o dvou starých válečných koních, ustájených vedle sebe, aby se zahřáli? Ač byli oba veteráni a na svět se dívali stejně cynickým pohledem, ona se k němu chovala, jako by byl jen obyčejný vojenský nádeník, za jakého se vydával. Možná si jen něco namlouval, ale nemohla vidět něco víc?

Dveřmi pro služebnictvo vedle stolu se protáhla Anži a cestou kolem něj praštila o stůl cínovým korbelem malazského tmavého. Mávl na ni a ona jen vyvrátila oči nad tím, jak se večer vyvíjí. Když míjela vedlejší stůl, jeden z chlapů ji popadl za zadek. Otočila se a vylila mu pivo do klína, načež se viditelně ovládla a nerozkřápla mu korbel o lebku. Ze všech stran se ozývalo nadšené výskání a jásot.

Výbuch smíchu přiměl muže, jenž zabral Kalenovo místo, zvednout hlavu. Popáleniny neměl jen na předloktích, ale i na obličeji, a Kalen poznal zdroj – říšskou alchymistickou munici. Nejspíš to způsobila zápalná bomba.

Hluk se pod jeho zamračeným pohledem uklidnil, což Kalena překvapilo. U vojáků, jaké znal, by takový pohled někoho vyprovokoval, aby po něm hodil stoličku, korbel nebo cokoliv, co by leželo po ruce. Úkosem chlapíka sledoval, když se obrátil zpátky ke svým společníkům. Zeširoka máchl rukou, jako by napodoboval ránu mečem, a pod krátkým rukávem se objevilo tetování. Klenutý most na pozadí plamenů – znak Paličů mostů.

Kalen měl pocit, jako by mu ty plameny sežehly srdce. Přes půl místnosti od něj seděl muž, s nímž se mohl potkat v dřívějších časech – v jiném životě. Chtěl uprchnout, až ho zasvrběly dlaně. Přinutil se sklonit hlavu, jako by studoval hlubinu svého nápoje. Bylo vysoce pravděpodobné, že na sebe nikdy nenarazili, to věděl. Navíc by si ho Palič mostů těžko všiml a tohle bude jen další kratičké setkání s minulostí, z něhož se mu jen zastavilo srdce. S námahou se napil. Teplé malazské tmavé mu pohladilo hrdlo. Málem se nahlas rozesmál nad tím, jak ho to rozhodilo. Bohové, člověče! Dobře rok po dražbě a chováš se jako lekavé hříbě!

Pozvedl hlavu a rozhlížel se po zakouřeném šenku. Byla studená, deštivá noc, oblíbené místo mu někdo zabral a od vedlejšího stolu se na něj křenila minulost jako smrtihlav. A Korinn ho zase jednou nechala ve štychu, ač většinu posledních večerů trávila s ním, vyprávěla příběhy a konečně se jí v očích objevil jistý výraz. Vcelku si večer říkal o důstojný ústup. Pod slamníkem čekala láhev červeného z jeho vlasti právě na takový nešťastný vývoj událostí.

Vstal a odstrčil židli. Měl pocit, že mu po zádech lezou pohledy všech hostů v šenku. Otevřel služebnická dvířka, sehnul se a vstoupil do předpokoje, který Kurník zběžně upravil na sklad, když sem přidal několik polic. V místnosti bylo tma, zima a těsno. Kalen se mohl dotknout obou zdí, aniž by rozpřahoval ruce. Ve stěně byl průchod stěží dost široký pro jeho ramena, ač je měl, pravda, širší než většina lidí. Otevíral se na točité schodiště vedoucí nahoru do kuchyně a k nájemným pokojům a také dolů do sklepení.

Kalen vykročil nahoru a v zádech cítil studený průvan, jenž neustále vál z hlubin budovy. Přemýšlel, co dělá Palič mostů tady na ostrově. Když už kráčel ke svému pokoji, zatoužil posadit se s ním a povykládat o starých časech. Jenomže příběhy o putování vysloužilých či propuštěných vojáků byly obvykle smutné nebo nezajímavé. Uměl si představit osud takového vojáka mimo oddíly Paličů mostů. Žádný post pro něj nemohl být přitažlivý. Dokonce i role mariňáka by byla omezující a protivná. Lepší bylo přímé propuštění ze služby. A po něm bezcílné toulky a zmatky civilního života.

Kalen s ním soucítil. Když ho zbavili místa ve vojsku, zakusil něco podobného. Dokonce přišel do zdejší posádky s falešnými papíry, aby se mohl vrátit k jedinému životu, který kdy považoval za svůj vlastní.

Nicméně tu byla větší záhada než jeden muž. Cestou kolem kuchyně zamával kuchaři Sallilovi, jenž pozdrav opětoval a dál se jen ovíval u zadních dveří vedoucích do uličky. Na tmavém schodišti si Kalen nahmatal cestu k horním pokojům, jež si Anži a její přítelkyně občas pronajímaly ke kurvení, a v jednom bydlel sám Kurník. V úzké chodbičce si vzpomněl, že už kdysi viděl podobnou otrhanou bandu, jako byli ti dole. Vystoupili z galéry připlouvající z druhé ostrovní osady Jakaty, jež přes noc zakotvila u veřejného mola.

Přede dveřmi do svého pokoje se zastavil. Záhada byla vyřešena. Plavidla registrovaná v Jakatě se těšila výsadní smlouvě umožňující „zadržování“ neříšských lodí plujících kolem Quon Tali. Zkrátka, v Jakatě přežívala dlouhá tradice pirátství dodnes. Ten muž, bývalý Palič mostů, se dostal právě mezi takovou sebranku neznající zákon.

Museli přistát kvůli blížící se bouři. Žádný div, že ke dveřím postavili dva muže na hlídku. Nejspíš tu byli zástupci kupeckých kartelů, jejichž náklad právě tito muži osvobodili.

Kalen vytáhl klíče, jež nosil na řemínku kolem krku. Byl si celkem jistý, že si dal dvě a dvě dohromady. Teď mohl pít víno a nevěnovat už pozornost té bandě dole. A teprve se uvidí, jestli něco vzejde z toho nesmyslu se stínovým měsícem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noc nožů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.