Přeložila:

JARMILA KRATOCHVÍLOVÁ

Jane Ashford: Manželství s cizincem

Vydání první

Copyright © 2015 by Jane LeCompte

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1947. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Married to a Perfect Stranger vydaného nakladatelstvím Sourcebooks Casablanca, an imprint of Sourcebooks, Inc.,

v roce 2015

Český překlad © 2015 Jarmila Kratochvílová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET®jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0169-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0170-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Jane Ashford

Manželství s cizincem

Jedna

John Bexley stál u zábradlí lodě ALCESTE a pozoroval šedou vodu valící se kolem. Na hřbetech vln se tvořily pruhy pěny, obloha byla zatažená. Plachty se nadouvaly v čerstvém větru a proud v úžinách, kterými proplouvali, na půl cesty mezi okolním světem a domovem, je poháněl ještě rychleji. Nebyla to opravdová bouře, ale bylo to počasí, kterému námořníci říkají „řízné“. Houpání a naklánění lodi z boku na bok dělalo z malé kabiny v podpalubí, o niž se dělil, klec, se kterou jako by třásly něčí obrovské ruce. Bylo mnohem lepší dýchat svěží vzduch na palubě, snést občasnou slanou spršku i burácení, cítit vzrušení z rychlé plavby. Člověk měl pocit, že létá.

V okamžiku, kdy náraz větru naklonil loď blíž k hladině, sevřel zábradlí pevněji. Voda, která vyšplouchla na palubu, zabublala a zašuměla na prknech. Nadšení z toho závodu s větrem bylo ovšem jen nepatrnou náhradou za nezdar mise. Mířili k domovu, aniž dosáhli výsledku, hlavně kvůli neústupnosti čínského císaře. On sám, jako nižší úředník diplomatického sboru, neměl žádný významný podíl na tom, že se jim nepodařilo naklonit si císaře. Ale viděl a poznal věci, které si nikdy ani nedovedl představit. V hlavě se mu rojily nové myšlenky. Zašklebil se do poryvu větru. Obrovský prostor, burcující energie vln a stav oblohy korespondovaly s jeho náladou. Měl zvláštní pocit. Jako by v něm na té dlouhé plavbě vzklíčilo něco nového.

Z ničeho nic se ozvala rána jako z děla. Loď se otřásla po celé své délce a zůstala stát. Johna to srazilo na kolena. Pak se plavidlo otočilo kolem své osy a převrátilo se na bok. Plachty při tom plácly do vody jako výstřel z pistole. John vyskočil a divoce se rozhlížel, odkud útok přišel. Stěžně se třásly, bylo slyšet praskání namáhaného dřeva. Narazili na něco v moři.

John, přitisknutý k zábradlí a provazům, nakoukl přes bok. Pěna vířila kolem skály pod hladinou. Najednou se vítr opřel do plachtoví a přisunul je ještě blíž. Viděl, že v trupu je trhlina a valí se do ní voda. Zřejmě v té úžině vybočili z plavební trasy. Napřímil se. To se už na palubu vyhrnuli námořníci a v nastalém zmatku do sebe navzájem vráželi. Ale kde je kapitán? A co první důstojník? Někdo musí něco dělat, dávat rozkazy.

Uvědomil si, že starší důstojníci večeří s lordem Amherstem a vysoce postavenými členy diplomatické skupiny. Proč však nepřicházejí na palubu? John se soustředil na kormidelníka. Právě se nakláněl nad velkým lodním kolem. A to, co zjistil, jej evidentně ohromilo.

Příď lodi klesala a nabírala vodu. Potápěli se. Takže zemře tisíce mil od domova. Rodina ani přátelé se po dlouhé týdny nedozvědí o jeho osudu. A Mary. S novomanželkou se právě začínali vzájemně poznávat, když od sebe byli odtrženi kvůli této plavbě. Když teď klesne ke dnu, do tohoto chladného cizího moře, stane se z ní vdova. John sevřel lanoví tak pevně, že se mu zaryly nehty do dlaní.

Přisámbůh, to ne! V Johnovi se probudil odpor, zuřivý, nezkrotný a spolu s tím rostla jeho sebedůvěra. Silnější, než jakou kdy vůbec pocítil. Už věděl, co dělat. Za nimi, docela blízko, pluje Lyra. „Připravte záchranné čluny,“ křikl na nejbližší námořníky. „Všichni musí z lodě pryč. Potápíme se.“

To už se několik členů posádky rozběhlo ke kladkám a na jeho příkaz se k nim připojili další. John rychle zamířil k poklopu, aby se podíval, co zdrželo lorda Amhersta a ostatní.

V okamžiku, kdy vstoupil do úzké chodbičky, potácel se k němu jeho kolega, Edmund Fordyce. „Kde je lord Amherst?“ zeptal se John.

„Jak to k čertu mám vědět?“ odpověděl Fordyce. Přirazil Johna ke stěně a snažil se prodrat kolem něj. „Uhni mi z cesty, ty idiote. Do kajuty se mi valí voda.“

„Narazili jsme na skálu. Musíme najít...“

„To, co chci najít já, je cesta tady z tý bedny.“ Fordyce se neurvale protlačil kolem Johna a zamířil k poklopu.

„Fordyci! Potřebujeme...“

„Já si potřebuju zachránit krk. Ty si dělej, co libo.“ Jeho tón naznačoval, že považuje Johna za blázna. Zapotácel se, jak se loď nahnula, a potom vyskočil ven na palubu. Poklop se za ním s bouchnutím zavřel.

John se odlepil od stěny a vykročil hlouběji do lodi. Dřevo skřípalo a podlaha se mu hýbala pod nohama. Z kabiny nalevo se vylévala voda. Dveře do kapitánovy kabiny na konci chodby byly zavřené. Byla pod nimi zaseknutá dlouhá štěpina dřeva, a nešly proto otevřít. Zevnitř bušil někdo do dveří pěstmi. Změť hlasů volala o pomoc. Někdo zkoušel bodat nožem do prken ve výši ramen.

„Chvíli vydržte,“ zakřičel John. Ohnul se a zalomcoval dřevem. Napoprvé to nešlo, ale když do něj kopnul, pohnulo se a konečně povolilo. John je odhodil a strčil do dveří.

Rozletěly se a s klením vyběhl kapitán. Jeho první důstojník a další členové posádky v závěsu za ním. Pak se objevil lord Amherst a starší diplomaté. Hromadně se drali k východu. „Narazili jsme do skály,“ řekl John, ale nebyl si jistý, zda ho někdo slyšel.

Když se chumel přehnal, John se také obrátil k odchodu. Voda už dosahovala na špičky jeho vysokých bot. Jak míjel kabiny podél chodbičky, v rychlosti do každé nakoukl. Všechny byly prázdné, kromě té poslední. Zůstal tam Reynolds, jeden z vojáků, kteří je doprovázeli, omráčený a krvácející z rány na hlavě. John kolem něj ovinul paži a vedl jej nahoru na palubu.

Tam už situace nebyla tak chaotická. Kapitán dával rozkazy, kormidelník se mezitím vzpamatoval. Do rozbouřeného moře začali spouštět záchranné čluny. Do jednoho z nich právě nasedal lord Amherst. Paluba už byla nebezpečně nakloněná. Jak voda postupně zaplavovala nákladní prostory na přídi, zvedala se záď do výšky. John táhl Reynoldse přes otřásající se prkna. Zvuk dřeva drtícího se na skále byl teď mnohem slyšitelnější, přehlušoval i zmatený křik kolem.

Jeden muž z posádky mu pomohl s Reynoldsem. A tak se mohl spustit po laně do zaplňujícího se člunu. Viděl, jak jejich sesterská loď Lyra stojí v nevelké vzdálenosti a čeká, aby je vzala na palubu. Jako tečky na vlnách k ní mířily záchranné čluny. Když poslední muž naskočil do člunu, John se bez váhání chopil vesla a začali si probojovávat cestu k záchraně. Jak z něj napětí opadávalo, začal naprosto nepochopitelně cítit vzrušení. Intenzivně si uvědomoval, jak se mu při veslování napínají svaly, jak mu spršky vody zanechávají slanou chuť na rtech, slyšel hvízdání větru. Měl vůbec někdy tak silný a jasný pocit, že žije? Všemi smysly cítil, že po tomto hlubokém zážitku už nebude cesty zpět. Že od teď už bude všechno jiné.

Krátce nato dorazili k Lyře a její posádka jim pomohla dostat se do bezpečí. John se přehoupl přes zábradlí a otočil se zpátky k Alceste. Loď, která je dopravila z Anglie do přístavů v Číně a část cesty zpátky, se nyní potápěla. Většina jeho věcí, včetně dárků, které koupil pro rodinu, šla ke dnu s ní. Vlny se přelévaly přes přední palubu, ráhna a svitky lan se uvolněné pohupovaly na vodě. Příď už byla pod vodou, zbytek trupu se nakláněl, jako by váhal, a potom sklouzl do vzdouvajícího se moře. Bylo namístě sklonit hlavu na znamení posledního sbohem příteli.

„Dohlédl jsem na to, aby se všichni v pořádku dostali ven, sire,“ zaslechl hlas za sebou. „Přece tam někoho nenecháme.“

Otočil se a zjistil, že Fordyce mluví s lordem Amherstem.

„Člověk musí splnit svou povinnost bez ohledu na nebezpečí.“

Lord Amherst přikývl, oči upřené k místu, kde zmizela Alceste. John zíral na Fordyce, udivený jeho nestoudností. Někdo přece musel vidět, jak všechny předběhl, aby se dostal k záchranným člunům.

Jako by cítil jeho upřený pohled, Fordyce na něj vrhl ostrý pohled svých bledě modrých očí, kterým hned uhnul. „Myslím, že to mám v krvi, sire,“ řekl lordu Amherstovi. „To už je rodinná tradice.“

John nezaslechl, co lord Amherst zamumlal v odpověď. Jeho pozornost zaujal kapitán Lyry, který právě přikazoval kormidelníkovi, aby dával dobrý pozor na skryté útesy.

Malé somersetské sídlo odpočívalo v poklidu pod červnovým sluncem. Červené cihly, vyzrálé věkem, klenutá okna a nazrzlé komínové nástavce sálaly horkem. V zahradě, provoněné letními květy, bzučely včely. Listoví v malém parku ztěžklo hustotou, zeleň trávníků oslňovala.

Ale v příjemném salonu v zadní části domu Mary Flemingová Bexleyová neměla ani zdaleka podobný pocit klidu. Přestože svou matku pozvala, dokonce na ni naléhala, aby přijela, návštěva neprobíhala příliš uspokojivě. „Bydlím s tetou už osmnáct měsíců, mamá,“ říkala právě, „vím, co...“

„Inu, museli jsme tě někde umístit,“ pronesla její matka smířlivě. „Bylas teprve měsíc vdaná, když tvůj manžel pláchl do Číny.“ Řekla to takovým tónem, jako by mise, na kterou John odjel, byla jakousi Maryinou chybou.

Co bych asi odpověděla, pomyslela si Mary, kdyby John řekl: „Vezmeš si mne a potom odejdeš žít dlouhé měsíce se svou pratetou, zatímco já odpluju na důležitou diplomatickou misi do Číny?“ Její odpověď by byla asi trochu komplikovanější než pouhé „ano“. Měla méně než měsíc na to být vdanou paní, když byl najednou pryč, na druhé straně světa, a ona byla odeslána do Somersetu.

Doslova. A to byl kámen úrazu. Připadalo jí, že je vždycky nějakým způsobem někam odeslána. Jako balík se špatnou adresou nebo nějaký šál zapomenutý na večírku. „Je mi dvacet čtyři,“ začala, „jsem vdaná...“

„Konečně,“ přerušila ji matka. „A to díky mně. A paní Bexleyové, samozřejmě.“

Samozřejmě, pomyslela si Mary. Nápad dát je dohromady měly jejich rodiny a spojenými silami je k tomu dotlačily. Předtím to Mary nedošlo, teď už tomu rozuměla. Jak Flemingovi, tak Bexleyovi usoudili, že jejich potomci se k sobě dobře hodí. Mary, nejméně slibná z pěti sester, údajně bez zdravého rozumu. John, zastíněný výraznými úspěchy svých tří bratrů, zaseklý na nevýznamném postu na ministerstvu zahraničí. Mary zaslechla svou a Johnovu matku, když probíraly jejich podobné vady krátce potom, co John odjel na svou misi. Vlastně tehdy rozhodovaly, co „s ní“. Byli s Johnem vehnáni do manželství asi tak, jako se zlobivé děti pošlou někam do školy. Proč si to jen nechala líbit? „Teta Lavinie není, jaká bývala,“ začala znovu.

„Opravdu? A co potom je?“ zasmála se její matka. „Pamatuješ, jak ji tvůj otec přirovnával k fregatě pod plnými plachtami – příď vysunutou vpřed, nos vhodný k rozrážení vln. Musela jsem ho napomínat, protože jsem se bála, že některá z vás to bude opakovat.“

Mary si na to pamatovala. Její čtyři sestry se Lavinie bály, když k nim přijela na návštěvu. Přihnala se jako loď poháněná větrem, trousila připomínky, rozdávala podivné dárky, občas zazněla salva smíchu. Jedinou Mary fascinovala. Chodila za ní jako nějaký zvídavý mořský pták, který sleduje zčeřenou vodu za lodí. Ale když za ní přijela, se smutkem shledala, že už to není ta stejná teta Lavinie. „Zestárla,“ prohlásila, „a je zmatená.“ Vlastně ještě hůř – trpěla úzkostí, byla jenom pouhým stínem té impozantní osobnosti, kterou bývala.

Matka se zamračila. „A z čeho by byla zmatená? Zdála se mi docela v pořádku. Možná trochu víc unavená, ale jak sama říkáš, je jí téměř osmdesát. Určitě bude v pořádku, jen když si trochu zdřímne.“

Teta Lavinie měla zrovna svůj dobrý den, což Mary sice těšilo, ale o to těžší pro ni bude matku přesvědčit.

„Mám pocit, Mary, že zmatky tu vytváříš pouze ty. Zveš mne sem, naléháš, že musím přijet, a já stále ještě nevím proč. Já mám doma dost práce, víš.“

Matka měla neustále dost práce. Připomínala jestřába, který se střemhlav vrhal na kořist, kdykoliv hrozil sebemenší nepořádek. Mary se teď snažila najít správná slova, ale moc jí to nešlo, protože musela čelit tak dobře známé matčině netrpělivosti. „Dovol, abych ti něco ukázala.“ Ruka se jí jemně třásla, když sahala po svém skicáři.

„Ach, Mary.“ Matka vzdychla a potřásla hlavou. „Já nemám čas prohlížet tvoje kresby. Řekni prosím, že jsi mne sem netáhla třicet mil po hrbolatých cestách jenom proto, abys mi předvedla svou sbírku náčrtků. Dítě si může dovolit snít a ponořit se do svých zálib, ale...“ Promnula si čelo.

Mary pocítila starou beznaděj. Nedokázala přestat kreslit, stejně jako nemohla přestat jíst. Ale to její matka nikdy nepochopí. Mary se s ní o tom přestala dohadovat už před léty. Chtěla skicář odložit... Ale ne. Matka odjede, aniž schválí její plán. A co bude s tetou Lavinií, až Mary opustí dům? John se musí jednoho dne vrátit. „Prosím, mamá, jenom se podívej.“

Hlas Maryiny matky zazněl poněkud ostřeji. „Mary, sama víš, že jsi dospělá. Musíš přestat plýtvat časem na takové hlouposti a začít se zabývat něčím užitečnějším.“

Jedna její část zatoužila po tom se vzdát, někam se odplížit a ukrýt své kresby i sebe tak, jako to často dělávala, když byla ještě doma. Ale potom se odněkud vynořilo odhodlání nenechat se odbýt. Mary v těch posledních chaotických měsících přišla na něco podstatného. Vlastně jí to odhalil ten vynucený přechodný pobyt v Somersetu. Konečně pochopila, že když chce nějaké situaci opravdu porozumět, musí si lidi, kterých se to týká, nakreslit. Kreslení bylo pro ni klíčem k pochopení světa. Teprve potom uviděla věci takové, jaké ve skutečnosti byly. Teprve potom si mohla rozmyslet, co dělat, a najít ta správná slova, kterými by to vyjádřila.

Věděla, že její kresby zachycují nejenom vzhled, ale i pocity. Zvlášť když byly položené vedle sebe. Nedokázala vysvětlit, jak se to děje. Někdy to pocítila dřív, než začala kreslit, jindy se to projevilo, až když byla kresba hotová. Z nějakého důvodu její ruce dovedly, když se pohybovaly, zachytit jemné detaily. Nenaučila se to z knih, ani při hodinách kreslení. Slova se jí v mysli neudržela, ať se snažila sebevíc, ale tvary a odstíny jim dávaly smysl. Její matka, stejně jako její sestry, se jenom podívaly a v tom okamžiku chápaly smysl slov, bez námahy si zapamatovaly všechno, co četly, a tak jim její neschopnost připadala směšná. Matku to ovšem zlobilo. I teď vypadala poněkud rozčileně a Mary byla z jejího dobře známého výrazu nervózní, ale odvážila se udělat ten krok. „Ne, musíš se podívat.“

Než matka stačila znovu zaprotestovat, otevřela prudkým pohybem skicář a položila před ní dvě kresby.

První byl portrét ženy ve středním věku namalovaný vodovými barvami. Tvář na něm pohlížela na diváka s klidnou autoritou. Rozhodnost, hraničící s umíněností, byla znát v sevření rtů. Hrdost a fantazie se projevovaly v módním zastřižení prošedivělých kadeří. Mary dokonce zachytila nepatrný třpyt v modrých očích a neutuchující zvídavost ve sklonu hlavy. Bylo to víc než pouhé zachycení rysů, malba vyjadřovala podstatu silné osobnosti.

Druhý portrét ukazoval stejnou ženu, a přesto docela jinou. Na tomhle byly kdysi bystré oči zastřené. I když jenom namalované, nejistě uhýbaly před divákovým pohledem. Ústa té ženy jako by se chvěla v pochybách. Kůže byla pokleslá, nikoliv vyšším věkem, ale neznámou úzkostí. Dobře udržované šedivé vlasy, které lemovaly tvář a módní krajkový čepeček, působily až nepatřičně.

Mary se dívala z jednoho portrétu na druhý a srdce ji bolelo nad pratetinou proměnou.

„No, tak dobře,“ řekla její matka. „Nakreslila jsi tetu Lavinii. Co chceš, abych na to řekla? Že se ti to povedlo?“

„Můžeš si to prohlédnout důkladně, mamá? Prosím. Zkus to.“

Naléhavost, s jakou to říkala, konečně její matku přesvědčila. Začala zkoumat obrázky ještě jednou. Napřed jeden, potom druhý a pak ještě jednou. Tvářila se víc a víc zachmuřeně.

Mary cítila, že teď už může bez zábran promluvit. „Zapomíná dokonce i jména lidí, které důvěrně zná. I události ze svého života. Sloužící byli úplně bezradní, když jsem přijela.“ Bylo to skličující, když se ocitla v rozvrácené domácnosti, obklopená lidmi, kteří čekali na její vedení. Musela se pracně prokousat vědomím, že by měla převzít zodpovědnost, ale pokud by to mohla dělat po svém. „Jsem přesvědčená, že jí musíme najít nějakou společnici. Někoho, kdo bude víc než jenom hospodyně, i když tu funkci bude muset zvládnout také. Někoho... trpělivého a laskavého. Měli bychom jí dobře zaplatit, chci říct natolik dobře, abychom zaujali tu správnou osobu.“ Budu o svůj plán bojovat, říkala si Mary. Prateta Lavinie si to zaslouží.

„Dobře?“ zeptala se matka.

„Dobře, šlo by to z tetina příjmu, přirozeně. Ale protože je naprosto neschopná ten výdaj schválit, myslela jsem, že o to požádám tebe. Jsi její nejbližší příbuzná.“

Matka se na ni udiveně zadívala. „Tak jsi na to vzala ohled.“

„Ano, mamá.“

„A myslíš, že dokážeš sama najít tu správnou osobu?“ Léta pochybností trochu podbarvila její tón.

Mary se posadila zpříma a vydržela její skeptický pohled „Ano.“

Pauza, která následovala, byla sice trochu delší, než Mary očekávala, ale matka konečně řekla: „Tak tedy dobře, nechám to na tobě.“

„Dě-děkuju, mamá,“ odpověděla Mary, pyšná na své vítězství.

„Dám ti seznam důležitých otázek,“ dodala příkře její matka. „A budu očekávat podrobnou zprávu o všech možnostech, předtím než uděláme konečné rozhodnutí.“

Mary přikývla, ale zkalilo jí to trochu radost. Jak zvláštní, že ten úspěch neumenšil její osamělost, spíš naopak.

John Bexley scházel dlouhými kroky po lodním můstku do southamptonského doku. Zastavil se, aby se mohl rozhlédnout po rušném přístavním městě. Poprvé od doby, kdy v únoru 1816 opustili anglické břehy, mu všechno připadalo důvěrně známé – tvar budov, tváře a oblečení lidí, zvuky, vůně, hlasy. A přesto podivně cizí. Jeho dvacet měsíců trvající cesta na opačnou stranu světa zmenšila Anglii na pouhý jeden z koutů rozlehlé zeměkoule. Impozantní, to bezpochyby, pyšnící se svou historií a obdivuhodnými idejemi, ale přesto jen jeden malý ostrov mezi kontinenty. Takže mu teď domov sice připadal známý a vítaný, ale zároveň trochu... omezený.

Při myšlence na omezenost pohnul John rameny. Necítil se moc pohodlně v kabátě, který mu byl malý. Svaly mu za tu dobu narostly víc, než mohlo jeho oblečení pojmout, a těsnost látky odpovídala jeho momentálně smíšeným pocitům. Přerostl svoje svršky. A co potom své zvyky nebo manželku, kterou tady nechal?

Prohlížel si anglické tváře kolem, navzdory srpnovému slunci byly světlé. Téměř dva roky žili on a Mary oddělené životy. On dobrodružný, veřejnosti prospěšný, ona domácký a bezvýznamný. Přihodilo se mu tolik věcí, které by jeho žena ani nechápala. Tisíce domácích drobností, jež spolu novomanželé obvykle sdílejí, je minulo právě kvůli té odloučenosti.

Ba co hůř, John uvažoval, zda udělal správně, že se podvolil plánům své rodiny. Mladý a nezkušený, jakým před svou plavbou byl, nechal rodinu, aby mu vnutila celoživotní svazek, aniž si to rozvážil. Kdyby byl dopis z ministerstva zahraničí o misi do Číny přišel o několik týdnů dřív, byl by požádal Mary o ruku? Bylo lepší nad odpovědí nehloubat.

John přelétl město pohledem. Svět před dvěma lety se mu teď zdál jako sen. Nevýrazný, nereálný, lidé v něm byli jenom jako vzdálené stíny. Na té velkolepé cestě, která přišla tak náhle, bylo pro něj poznání jiných zemí stejně překvapivé jako objevy starověkých cestovatelů. Impulzy, které se v něm probudily a odpovídaly výzvám bouří zmítaného moře, v něm přetrvávaly – představy byly teď ještě sytější, ctižádost silnější, byl pevně rozhodnutý dát o sobě vědět.

Ale vhodná manželka – s důležitými konexemi, protřelá ve společnosti – to byl nezbytný předpoklad pro postup na postech ministerstva zahraničí.

Z nákladního prostoru vytahovaly žok s hedvábím. Kladka skřípala, jak námezdní dělníci táhli za provazy. Těžký náklad zakroužil nad dokem a klesal ve chvíli, kdy se jakýsi pouliční dareba objevil mezi dvěma hromadami beden. John udělal tři kroky, chňapl po klukovi a odtáhl ho stranou. „Tady dávej pozor,“ řekl.

Bledé dítě, s vykulenýma očima a umouněným obličejem, s díky přikývlo a dalo se na útěk.

Prkna paluby se otřásla, když balík žuchnul na zem. Za rohem skladiště se objevil svalnatý přístavní dělník a zvedl ho – těžká práce, to už John věděl. Měl by zamířit do města, najít nějaký dopravní prostředek a vydat se na posledních šedesát mil své cesty. K Mary. Ale kvůli neurovnaným myšlenkám stále ještě otálel v blízkosti lodi.

Vzpomněl si, kdy Mary prvně spatřil. Bylo to v tanečním sále v Bathu. Ani jeden z nich nepochází z rodiny, které na sezonu odjíždějí do Londýna. Centrem jejich společenského života je právě Bath. Stála u zdi se svou matkou – malá, útlá dívka s kaštanově hnědými vlasy a obrovskýma tmavýma očima. Její plný spodní ret jako by byl určen k líbání. Ruce měla drobné. Vypadala jako něžný bojácný vrabeček. V tu chvíli – jež se nyní zdála být tak vzdálená – se mu úloha, kterou jej pověřila rodina, a to, že se stane jeho ženou, nezdály být těžké. Došel k nim a byl představen. Mary se na něj usmála...

Další události jsou trochu rozmazané. Tančili spolu, procházeli se ulicemi Bathu, účastnili se odpoledních čajů a večeří u rodinných stolů. Když ji požádal o ruku, byl ten moment ještě jenom jejich. Tehdy to nevypadalo, jako by neměl na výběr. Jakmile však byla slova vyřčena a Mary souhlasila, vrhly se na ně jejich matky a převzaly iniciativu. Nepamatuje si, že by s ním poté někdo konzultoval jednu jedinou záležitost. Věci se mu jednoduše jenom oznamovaly. Maryin otec mu udělal přednášku o tom, jak jim spojení jejich zděděných příjmů umožní žít velmi pohodlně, jako by si to John nedokázal spočítat sám. Jeho bratři si ho, jako obvykle, bez ustání dobírali. Náhodou vyslechl, jak se jeho rodiče ujišťují, že to je dobré spojení – pro něj i pro Mary – a z nějakého důvodu, který je teď pro něj nepochopitelný, k tomu neměl žádnou připomínku.

Následoval svatební shon a týden u moře ve Weston-super-Mare, s depresivním deštěm a důvěrnostmi, které byly víc neobratné, než by si byl John přál. A hned potom přišlo předvolání z ministerstva zahraničí, které okupovalo jeho myšlenky a změnilo jeho život.

John si povzdechl. Jeho život, nikoliv Maryin. Co by takový vrabeček jako Mary řekl na záludnosti etikety na ministerstvu? A jaký názor na něj bude mít teď, když... přežil? Zhluboka se nadechl mořského vzduchu. Měl stejný pocit – jako by dlouhé roky spal a konečně se probudil. Měl teď v úmyslu usilovat o příležitosti drát se dopředu, ty předchozí tři roky to obvykle ignoroval. Většinu jeho času zabere práce. A kam do toho zapadá Mary?

John znovu pohnul rameny, aby si ulevil od těsného kabátu. Už se stalo. Mary je jeho manželkou. Bude se muset přizpůsobit. Je mladá, nezformovaná, dychtivá potěšit. Přestože nemá rodinné vazby, které jsou tak užitečné v práci pro vládu, je to přitažlivá osůbka. Nechá se od něj ráda vést. Samozřejmě že bude možná vystrašená jeho čerstvě nabytou světáckostí. Tahle představa byla překvapivě lákavá.

Upadl do příjemného snění. Ty dlouhé měsíce na lodi se muži bavili a jedním z témat byly nevyhnutelně ženy. John si vyslechl množství nesmyslů a vydržel hromadu prázdného chvástání. Ale otevřelo mu to oči. A když si člověk odmyslel nesmysly okolo a vzal v úvahu osobnosti mluvčích, bylo to velmi zajímavé. Těšil se, že něco z toho...

„Á, tady je!“

Při zvuku toho afektovaného hlasu ztuhl. Myslel, že je na lodi posledním pasažérem.

„Bexley se postará o zavazadla,“ pokračoval úlisně hlas. „To je druh činnosti, ve které je dobrý.“

John se obrátil a stál tváří v tvář dvěma mužům, kteří sestupovali po můstku Lyry. Vedle skvělého a spolehlivého osobního tajemníka lorda Amhersta se loudal úctyhodný Edmund Fordyce.

Od ztroskotání lodi si Fordyce předsevzal, že bude Johna šikanovat. Předtím měli jenom málo společného, nehledě na malost jejich zásluh. Fordyce, rovněž mladší úředník diplomatického sboru, stál o mnohem vznešenější společnost. Nafoukaný švihák, syn jakéhosi hraběte – jak se John dozvěděl v posledních týdnech – neustále trousil jména a snažil se připomínat lordu Amherstovi honosné domácí večírky a módní londýnské plesy.

Ale na Johna se po tom setkání v úzké chodbičce potápějící se lodi soustředil jak posedlý. Pásl po příležitostech, kdy mohl zdůraznit rozdíl v jejich původu, nebo vyjadřoval pochybnosti o Johnových schopnostech. Šlo to na nervy. A bylo to směšné. Co si myslel, že John udělá – že bude běhat a vykládat jako nějaký usmrkaný kluk o jeho zbabělosti? Že se pokusí objasnit svým nadřízeným, že to on se postaral, aby na Alceste nikdo nezůstal? Že Fordyce lhal? I kdyby John chtěl, žádná příležitost podobný hovor začít se ani nenaskytla.

Pokusil se dokonce něco v tom smyslu Fordyceovi říct, ale bez účinku. Vypadalo to, jako by ho ten chlapík ani neposlouchal. Nakonec už pouhý zvuk jeho hlasu na Johna působil jako škrábání po plechu.

„Pokud by vám to nevadilo, Bexley,“ řekl tajemník. Jeho výraz vyjadřoval jistou míru sympatií. „Musím okamžitě za Amherstem do Londýna a dole v nákladním prostoru je stále ještě jisté množství důvěrných věcí.“

„John se rád ujme role lokaje,“ řekl Fordyce. „Viď, Johne? Oh, já zapomněl. Víš vůbec, co takoví lokajové dělají? Postávají dole v halách významných domů a čekají, kdy poběží něco vyřídit, nosí balíčky a tak.“ Pokrytecky se usmál.

Potom se zavěsil do tajemníka, jako by byli blízcí přátelé. Ten ho sice nesetřásl, ale John postřehl v jeho výrazu nelibost, což částečně zmírnilo palčivost Fordyceových slov.

Ty důvěrné věci bylo třeba vyřídit diskrétně, někým, na koho bylo spolehnutí. Byl to významný úkol, bez ohledu na Fordyceovu hloupou zaujatost. „Zajisté, pane,“ odpověděl John.

Tajemník kývl na znamení díků a oba muži se rozešli směrem dolů. „Uvidíme se v Londýně,“ ještě dodal.

Johnovi to uznání pozvedlo sebevědomí. Víc než jeho vnitřní přerod, ke kterému se dopracoval během plavby. Vědí o něm. Mezi celou armádou mladších úředníků ministerstva si všimli zrovna jeho. Výhled do budoucnosti byl teď nepoměrně jasnější než před cestou. To, a Fordyceův výraz, mu podstatně zpříjemnily práci, při níž se každý lodní kufr musel řádně označit a odeslat spolehlivým přepravcem na místo určení.

Mary seděla před svým malířským stojanem v zadním salonu v domě své pratety. Přepadl ji tak silný pocit osamělosti, až se jí štětec třásl v ruce. Jak dlouho ještě tahle „návštěva“ potrvá? říkala si. Už teď se zdá být nekonečná. V celém domě není nikdo, s kým by si mohla popovídat nebo se zasmát. Nikdo, kdo by byl přibližně jejího věku. Místo aby měla svou vlastní domácnost, manžela a možná už i nějaký malý přírůstek, má na starosti skupinku starých... svěřenců. Jinak se to nazvat nedá.

Vzduch náhle proťal výkřik. Mary škubla štětcem tak, že pruh žluté barvy potřísnil rozmalovaný obličej. Jedno oko úplně zmizelo pod nánosem, přes tvář se táhl pruh jako na válečné malbě.

Mary svěsila ruku se štětcem, napřímila se a vzdychla. Zřejmě si nikdy na tahle nečekaná vyrušení nezvykne. A kdo by si také zvykl? Jistě, už nevyskakuje a neběží s bušícím srdcem zjistit, co se stalo. Ale nedokáže zachovat klid, když Alice, jejich služebná, zaječí. To nemůže být nikdo jiný než Alice. Jedině ona si libuje v takovém kvílení při sebemenší příležitosti, přestože je jí už přes čtyřicet. Mary se zvedla a šla se podívat, co je to tentokrát.

Našla tetu Lavinii, služebnou Alici a Vosse, starého majordoma, v salonu, jak se sklánějí nad rozbitou vázou, rozházenými růžovými růžemi a louží vody. Kdysi hrůzu nahánějící Lavinie Flemingová měla sepnuté ruce a třásla se. Vlhký srpnový vzduch proudil dovnitř otevřeným francouzským oknem.

„Čert aby toho kluka vzal!“ řekl Voss.

Mary jeho obvinění nekomentovala, protože... protože nebylo třeba se ptát, kdo je původcem toho nepořádku.

„Něco se musí udělat,“ dodal Voss směrem k Mary.

Mary mu oplatila pohled s trpkou rezignací. Ze začátku, když přijela do téhle domácnosti, která přišla o své kormidlo a vládl v ní zmatek, se přirozeně držela zpátky. Byla host a v podstatě nevěděla, co dělat. Ale pak se v ní něco vzepřelo, něco jako velká vlna, která se náhle vyvalí z moře, neodolatelná potřeba uvést věci do pořádku. Zřejmě to zdědila po matce – to pomyšlení nebylo úplně příjemné, ale zjistila, že tomu nemůže odolat, stejně jako nemůže změnit sytě hnědou barvu svých očí. Domácnost připomínala koš na šití nacpaný zašmodrchanými bavlnkami. Byla v podstatě přinucena vlastními silami přijít na to, jak je rozmotat. Samotnou ji překvapilo, že se toho odvážila, a potom užasla, jak vítaná její pomoc byla.

„Madam?“ řekl Voss a čekal, jak vyřeší problém, který dům momentálně nejvíc sužoval.

„Půjdu si s ním promluvit,“ prohlásila Mary a vykročila halou k předním dveřím.

Venku prozkoumala park, po její oběti nebylo památky ani na trávníku, ani v přední zahradě. Obrátila se ke stájím, obešla roh a tam byl.

Desetiletý Arthur Windley dřepěl na bobku na konci hospodářského dvora a pátral po dalších oblých kamíncích. Tak tady je ten vytrvalý původce rozruchu v domácnosti její pratety.

Vydala se k Arthurovi, který předstíral, že ji nevidí. Syn výjimečně schopného správce tety Lavinie, Arthur, byl neřešitelným hlavolamem. Pan Windley byl pro usedlost tak důležitou pracovní silou, že nesměl být obtěžován. Byl to rovněž paličatý a uzavřený člověk, zvláště potom, jak se Mary dozvěděla, co mu před třemi lety zemřela manželka. Pokusy mluvit s ním o Arthurovi potvrzovaly jeho popis. Jednal s ní jako s nějakým nepotřebným radílkem a byla si jistá, že neposlouchal ani slovo z toho, co říkala. Použila svých nově nabytých schopností a došla k názoru, že Arthur vlastně zoufale touží po pozornosti svého otce a že snese i výprask, jenom aby si ho všiml.

Z Arthurovy kapsy visel dlouhý hnědý motouz a v jeho středu byl připevněný tkaný váček, zdroj mnoha nedávných pohrom. Místní vikář si vzal do hlavy, že ukáže mladým farníkům nástroj, který přemohl Goliáše. Měl vášeň pro praktické předvádění biblických předmětů, ale podle všeho žádnou představu, jakou zkázu může výstřel z praku z rukou malého nezbedného chlapce způsobit. Mary měla někdy pocit, že celé okolí její pratety je tak trochu přitroublé. Natáhla teď ruku. „Budeš mi muset ten prak dát, Arthure.“

Kluk vyskočil na nohy a nehybně hleděl před sebe. „Ne, nedám.“

„Tak jsme se domluvili – minule.“

„Já jsem se nedomlouval!“ Vystrčil spodní ret, z oříškových očí zbyly štěrbinky. Vzdor byl patrný v každém kousku jeho vyzáblého tělíčka.

Mary potlačila vzdech, stála a přemýšlela. Mohla mu pohrozit, že půjde za otcem, a Arthur by ji ještě povzbudil, ať si jde, a zase by následoval obvyklý trest, který nevedl k ničemu. Arthur nebyl zlé dítě. Přesto si nemohl dovolit rozbíjet vázy, srážet dozrávající jablka ze stromů nebo střílet do skleněných oken v horním patře. Naštěstí se jí vybavil útržek vyslechnutého rozhovoru. „Slyšela jsem, že stohy na severním poli jsou plné krys.“

„Cože?“ zamračil se Arthur.

„Ale co se dá dělat, nemyslím, že bys dokázal zabít krysu prakem.“

Arthur ztuhl pobouřením. „Jistě že dokázal.“

„Opravdu?“ předstírala Mary údiv. „Tvůj otec se zoufale snaží se jich zbavit. No, ale představa celé kolonie krys...“ Otřásla se, v tomto případě nemusela nic předstírat. „To však musí být mnohem těžší zasáhnout pohybující se cíl než... řekněme, vázu nebo okno.“

„Dokázal bych to.“ Na chlapcově špičaté tváři se viditelně střídaly spekulace a očekávání. „Dokázal bych to udělat.“

„Jsem si jistá, že všichni by ti byli vděční,“ řekla Mary.

Arthur beze slova vyběhl ze dvora. Mary vykročila zpátky do domu, s jistou lehkostí v nohách a nesmělým optimismem v srdci.

Uvnitř už bylo zase ticho. Teta Lavinie spala na pohovce, stuha od jejího krajkového čepce se třepetala v rytmu jejího dechu. Mary se vrátila ke svému malování, aby zjistila, co se dá zachránit, ale nakonec sáhla po náčrtníku. Chtěla zachytit Arthurovu podobu, jak se soustředěným výrazem a neposlušnými kadeřemi prohrabuje kamínky na hospodářském dvoře.

Otevřela desky a spatřila Johnův portrét, který udělala v době jejich krátkých líbánek u moře. Na prchavý okamžik ji zradila paměť. Ale to je směšné. Samozřejmě že si svého vlastního manžela dobře pamatuje. Tady je. Prostřední výšky, šlachovitý, s nazrzlými vlasy, širokým obočím, rovným nosem a křišťálově modrýma očima. Přímý pohled těch očí byl první věcí, kterých si na něm všimla.

Dívala se upřeně na podobiznu. Je pryč už déle, než ho zná. Kvůli velké vzdálenosti dostávají jenom příležitostné zásilky, z kterých se dozvídají, že je živ a v pořádku. Jaké to asi bude, až ho zase uvidí? Mary se při tom pomyšlení rozbušilo srdce. Nedočkavostí nebo strachem? Necítila se být tou nerozvážnou dívkou, již si bral. Ale nevěděla ani, jak se vlastně cítí, když zírala na muže, se kterým měla žít po zbytek svého života. Zbytek... to může být čtyřicet padesát let a to všechno založené na jedné nedomyšlené volbě.

Zahnala znepokojující myšlenky a obrátila se k prázdnému papíru. Prsty ji okamžitě začaly svědět touhou kreslit. Ve zlatavém odpoledním světle, které dopadalo šikmo skrz otevřená okenní křídla, se její měkká tužka míhala po papíru, tak jako často předtím, jako by měla svůj vlastní rozum.

Nevěděla, proč milovala kreslení od okamžiku, kdy jí učitel prvně vložil tužku do ruky a vysvětlil některé principy umění. Nevěděla, proč má talent zachytit lidské postavy, zvláště tváře. Její krajinky byly nudné a bez výrazu, zátiší strnulá a nezajímavá, zatímco lidé na jejích stránkách ožívali. Ten proces v sobě ukrýval jistý druh magie, který nebyla ochotná zkoumat.

Pomocí tužky a konečkem prstu stínovala a zvýrazňovala, přidávala detaily a projasňovala linie. Na stránce se objevil divoký mazaný malý chlapec, šmátrající v kamínkách, kterými by naplnil váček, připravený způsobit jakýkoliv rozruch. Vypadal, jako by měl v příštím okamžiku vyskočit a vydat se provést nějaký další husarský kousek.

Když měla pocit, že je kresba dokončená, zhodnotila výsledek. Arthurova podoba byla přesná, výraz odpovídal skutečnosti. Bylo to dobré.

Přestože měla na mysli Arthura, který neustále narušoval hladký chod domácnosti, její tužka objevila v některých úhlech a liniích víc. Ze stránky vyskočil smutek. Dojemnost chlapcova života jí stáhla hrdlo a zaštípala ji v očích. Hluboký smutek stejného druhu padá i na ni. Kdysi – to už je dávno – nastal čas začít opravdový život. Ale vybrala si ten opravdový? Když se ohlédla na... tu dívku, kterou bývala, měla pocit, že nevybrala.

Odložila Arthurův portrét stranou, stejně jako sebelítost. Stalo se. Dala slib. A právě teď na ni čeká spousta práce. Především musí připravit ubytování pro hospodyni-společnici, kterou najala pro pratetu. Ta žena má přijet příští týden a Mary chce mít všechno perfektní, až dorazí. Paní Finchová se zdá být skvělým řešením pro pratetu Lavinii a celou domácnost. Chce, aby se cítila vítaná a spokojená.

Vešla Alice s dopisem, který prý přinesl kurýr. V obavách, že může obsahovat špatné zprávy, ho Mary rychle otevřela a zatajil se jí dech. „Johnova loď připlula do Spitheadu. Je doma.“

Dvě

Na mírné vyvýšenině přitáhl John Bexley svému najatému koni uzdu a zadíval se dolů na panský dům z červených cihel, který ospale odpočíval pod srpnovým sluncem. Přestože se nemohl dočkat, až bude v Londýně, cítil, že musí odbočit na západ do Somersetu a vyzvednout Mary. Rozhodnutí její rodiny svěřit ji po dobu, kdy bude pryč, do péče její pratety, potvrdilo, že si právem nebyl jistý, jestli by taková bojácná, tichá dívka byla schopná podniknout cestu sama. Proto je teď tady a pohled na to místo jej uklidnil. Dýchal pravým anglickým venkovským pohodlím a poklidem.

Pobídl patami koně a sjel dolů. Seskočil a uvázal zvíře ke keři blízko hlavních dveří. Požádá někoho, aby se postaral o kobylu. Žádné větší zavazadlo nemá. Všechen jeho majetek spočíval na dně cizího moře.

Na Johnovo zaklepání přišel otevřít starý majordomus. Sdělil mu své jméno, vešel dovnitř a nasál dobře známou vůni včelího vosku a potpourri. Připomnělo mu to jeho vlastní domov trochu dál odsud na sever. Na dřevěné podlaze se usadilo zlatavé světlo a jeho pablesky klouzaly po zábradlí schodiště. Pokoje po obou stranách vstupní haly byly zařízené klasickým nábytkem a vypadaly pohostinně. Mary na něj čekala na opravdu krásném a poklidném místě. „Manžel Mary,“ dodal, protože měl dojem, že starý muž neví, co si s ním má počít. „Doufám, že jsem očekáván.“

„Ano, pa...“

Špinavá, vyděšená slepice vlétla do jídelny zadními dveřmi umístěnými na levé straně. Prosmýkla se kolem kulatého stolu, s nataženým krkem a pronikavým křikem proběhla kolem Johna, přitom mávala strakatými křídly. Pronásledoval ji malý chlapec zmazaný blátem. Narazil do zárubně dveří, zavrávoral, ale pokračoval napříč halou. Zůstávaly za ním mokré stopy a kousky bláta. Starý majordomus znehybněl hrůzou.

Pták skočil na květovanou pohovku v předním salonu a zanechal na ní blátivou stopu, potom zakroužil po vzácném koberci a kličkoval zpátky směrem k Johnovi. Chlapec při jeho pronásledování uklouzl, spadl na zem, vyskočil a pokračoval. Máchal nad ptákem zablácenýma rukama v neobratném pokusu ho chytit.

Něco jako stádo dospělých se nacpalo do jídelny a pak se hrnulo dál. „Arthure!“ vykřikla úsečně mladá žena.

„To není moje vina,“ překřikoval kluk divoké kdákání. „Vytáhl jsem ji z bažiny. Šla po ní liška. Nestřílel sem po ní, to tedy ne.“

Slepice nepřestávala pronikavě kdákat, oči vypoulené, najednou prudce uhnula před jeho nataženýma rukama. Chlapec skočil, nechytil ji a rozplácl se na zemi. „Nesl jsem ji zpátky do kurníku,“ řekl, když se zvedal a pokračoval v pronásledování. „Zdivočela u těch francouzskejch dveří, k čertu!“ Ukázal krvácející tvář. „Který neměly bejt otevřený,“ dokončil dotčeně.

Jak pronásledovaná slepice běžela kolem Johna, sehnul se, sáhl po ní a chytil ji za nohy. Když se narovnal, držel zabláceného ptáka hlavou dolů, ruku nataženou v dostatečné vzdálenosti od svého oblečení. Pták mával křídly a protestoval, stříkance bláta při tom padaly na podlahu.

„Výborně!“ řekla ta pánovitá žena a vykročila z jídelny do haly. „Vezmi ji od něj, Alice, a okamžitě ji vyhoď ven.“

Služka ve středním věku přiskočila a poslechla jako nějaký podřízený důstojník velícího generála. Majordomus si oddechl. Chlapec stál v pozoru. „To sem nebyl já, přísahám,“ opakoval. „Já ji zachránil. Zabil jsem taky tři krysy. Mohly bejt čtyři, ale já...“

„No dobře, Arthure,“ odpověděla žena. „Jdi a očisti se.“

Chlapec si konečně všiml bláta, které padalo z jeho oděvu na vyleštěnou podlahu. Zarazil se, obranný výraz se změnil na vyděšený a okamžitě se vytratil. Ve stejný okamžik si John uvědomil, že žena s hlasem jako šikovatel je jeho manželka, ten poddajný vrabčáček. To není možné. Tahle žena je starší než Mary, musí být. A zcela určitě je vyšší. Nebo ne? Ve tváři se jí usadily přísné rysy, skoro takové, jaké viděl u... Maryiny obávané matky. Překvapeně zamrkal.

Služka škubla Johnovi rukou, aby slepici pustil.

„Ven,“ zavelela Mary.

Slepice sebou mrskla, malinké žluté oči vytřeštěné. Jak s ní služka chvátala ven předními dveřmi, John o krok ustoupil. Jeho nepoznaná manželka se k němu obrátila s rozpačitým úsměvem a natáhla obě ruce. „Ach, Johne, jak ubohé přivítání.“

John, celý zmatený, vzal její ruce do svých. Nevěděl, co říct. Nespouštěl oči z jejích úst. Stále to byla ta úžasná malá ústa, stvořená k líbání, ne na rozdávání rozkazů. Tahle nová Mary měla rozhodně neodolatelné kvality, podmanivý půvab. Ale ten bojovný záblesk v jejích hlubokých hnědých očích nebo tu rozhodně vystrčenou pikantní bradu si nepamatoval.

Do salonu vešla stará žena. Přestože byla krásně ustrojená a učesaná, vypadala nepřítomně, nejistě, bez výrazu v očích. Když uviděla Johna, s trhnutím se zastavila. „Ach, to je překvapení,“ řekla.

„Teto Lavinie,“ řekla Mary. „To je John, můj manžel. Říkala jsem ti, že dneska přijede.“

„John.“ Očividně si nevzpomněla. Potom jí ožily oči. „Vy jste se vrátil z Indie tak brzy?“

„Z Číny,“ řekla Mary, jako by opravování jejích stařečků bylo běžné. „Johne, to je moje prateta, Lavinie Flemingová.“

John pustil malé ruce své ženy. Tak tohle je ta stará, moudrá strážkyně, která všechny ty měsíce měla dohlížet na jeho ženu? Uklonil se. „Rád vás poznávám, madam.“

„Už vám někdo nabídl občerstvení?“ Stará žena se rozhlížela kolem, jako by se jídlo a pití mělo odněkud objevit.

„Jenom jednu rozčilenou slepici,“ řekla Mary s úšklebkem v hlase.

Stará žena se usmála, jako by byla zvyklá slýchat nepochopitelné fráze. John zíral na dívku, se kterou se oženil a která předtím neprojevovala smysl pro černý humor.

„Pojďme se posadit,“ dodala Mary. Vykročila k pohovce, všimla si blátivých stop po slepici a otočila se zpátky. „Radši do malého salonku. Vossi, ať někdo přinese Johnovy věci.“

O půl hodiny později měl John před sebou sklenku madeirského vína a talíř sendvičů a neodbytný pocit, že se baví s cizinkou. Nikdy se necítil tak strnulý a neobratný, ani když se prvně setkali, natož potom po svatebních slibech. A aby všechno bylo ještě horší, každých pět minut je vyrušil někdo ze služebnictva s problémy nebo otázkami ohledně domácnosti. Vypadalo to, že nejsou schopni udělat jediné rozhodnutí, aniž by ho Mary schválila. Ta ze sebe bez zaváhání sypala instrukce, od své pratety, která se věnovala talíři s moučníkem, ani nežádala dovolení.

Johnovi to v hlavě vířilo. Ta Mary Flemingová, jak ji měl v paměti, se na jejich svatební cestě podrobovala, a to docela roztomile, všem jeho názorům a žádostem. V době jeho příprav na misi do Číny pobíhala z místa na místo a pomáhala mu a dělala všechno, o co požádal. Nepamatuje si, že by kdy sama něco navrhla. Tahle žena – ovládající domácnost, hostitelku i personál – není tatáž dívka. V žádném ohledu. Sedí a mluví a reaguje úplně jinak. Měl v tom čím dál větší zmatek, až nakonec vyhrkl: „Co se to s tebou stalo?“

Mary se opřela do židle. Manžel, kterého si pamatovala, ji nepeskoval jako nějaký rozzlobený rodič. Byl zdvořilý, klidný, dvorný. Nyní jeho ústa poroučela, jeho modré oči se zavrtávaly do jejích. V obličeji měl ostré rysy. Zdál se být větší, silnější, vyšší, i když nebylo možné, aby ve svých šestadvaceti ještě vyrostl. Byl... znepokojivě přitažlivý. Jak si vzpomínala, její novomanžel nikdy nepoutal její pozornost tak úplně. Teď však bylo obtížné od něho odtrhnout oči. Co to jen ta cesta udělala s tím Johnem Bexleym, za kterého se provdala? „Se mnou?“ opáčila.

„Chováš se, jako by to byl tvůj dům,“ řekl. „Dáváš příkazy bez ohledu na názor... na názor druhých.“

S dlouhým pohledem směrem k tetě Lavinii Mary řekla: „Moje prateta je... neschopná...“

Johnovi se vrátily vzpomínky na dobu námluv a potom na svatbu, jak ho sekýrovaly dvě neúnavné matky. Tehdy si to nechal líbit, ale víckrát už ne! Ani v nejhorším snu neočekával, že bude žít se ženou, jako je tahle. „Nikdo nemá rád uzurpátorskou a panovačnou ženu,“ řekl.

„Naopak, některým lidem to vyhovuje.“

Johna ten pokřivený názor vyděsil, ale ještě víc ho polekal lakonický tón, kterým to Mary pronesla. Znělo to... zahořkle a svárlivě. Jako by se mu tím nepřátelským postojem vysmívala. Vystrčila svou roztomilou bradu a kosý pohled vyjadřoval něco jako nelibost.

„Ve skutečnosti to vypadá tak, že se cítí šťastní teprve tehdy, když své problémy přesunou na někoho jiného,“ dodala.

Víc než zahořkle to teď znělo docela kriticky. John tomu nemohl uvěřit. „To je absurdní. Já nemohu pochopit, jak jsi došla k takovému přesvědčení.“

„Životem v domácnosti, která je zamořená podobnými nenadálými situacemi, jakou jsi právě zažil,“ dostal hbitou odpověď.

Upřela na něj zpříma oči. V jejich hloubce nebyla ani známka toho, že by se chtěla omluvit. Zdá se, že má odpověď na všechno, co jí řekne. Kde získala ten jízlivý tón v hlase? Z ničeho nic se odněkud vynořila Fordyceova výsměšná podoba, s jeho pokusy ho zdiskreditovat. Říká se, že netaktní manželka je zkázou pro diplomatickou kariéru. Musí dostat zpátky tu starou Mary, teď hned. „Možná že bychom si mohli popovídat v soukromí,“ řekl a vstal.

„Ovšem.“ Mary se zvedla také. Nepřála si mluvit před tetou Lavinií. Nehledě na nevhodnost, její stará příbuzná mívala záblesky jasného vnímání, kdy rozuměla mnohem víc, než Mary tušila.

John následoval svou manželku do prvního patra do její neuklizené ložnice. Byl zvyklý, že na lodi je pořádek nutností, zejména poté, co se všichni namačkali na Lyru, takže mu ten nepořádek vadil. Přes opěradlo židle visela hedvábná punčocha, slaměný klobouk na okenním sedátku by byl přijatelný za jiných okolností. Teď to vypadalo, že jsou dalším projevem celkového rozpadu jeho světa. Ta sladká mladá manželka přece udržovala jejich obydlí v naprostém pořádku. Nebo snad ne? Nedokázal si vzpomenout. Varovně píchl prstem do hromádky papíru na stolku u okna.

Mary se zarazila, ale když neprojevil úmysl papíry si prohlížet, uvolnila se. Začala mu vysvětlovat, že byla vytržená ze spaní jedním z těch uši drásajících Aliciných výkřiků a že všichni byli od toho okamžiku plně zaměstnaní, takže nezbyl čas pokoj uklidit.

„Je doufám jasné, že náš dům musí být uklizený.“ To nemusel říkat. Měla by mít smysl pro pořádek. Samozřejmě že manželka, kterou tady nechal, ho měla. Byl si tím téměř jistý.

Mary neodpověděla hned, protože zápasila s návalem vzteku. Nepamatovala si, že by kdy byla ve svém životě tak rozzlobená. Měla pocit, že by z ní zlost mohla vytrysknout jako láva chrlená sopkou. Bylo to skličující. Nepotrpěla si na záchvaty vzteku, dokonce ani jako dítě ne. Teď to vypadalo, že její oči metají blesky.

John je postrádal. Jeho pozornost upoutala postel v rohu pokoje. Přehoz byl jenom trochu zmuchlaný. Téměř cítil vůni levandule, kterou byla provoněná prostěradla. Neobvykle jasně viděl, jak bere Mary do své náruče, strhává ji na ta vonící prostěradla, utápí její nepřijatelnou troufalost v polibcích a čeká, až se jiskry v jejích znepokojujících očích rozplynou v mukách vášně. Byl tak udivený silou své představy a tím, co všechno to v něm probudilo, že ustoupil o krok zpátky, ale ten pohyb neměl žádný vliv na jeho představivost ani na to, jak při té kouzelné představě reagovalo jeho tělo. Kousky hovorů, které vyslechl v těch dlouhých, předlouhých měsících na lodi, vykonaly své. Vklouzl by rukou pod lem světlých mušelínových šatů, nechal by ji klouzat dál po hedvábí jejích nohou a hledal by cestu tam, co jeden spolucestující nazval „klíčem do království“. Johnovo srdce se při tom pomyšlení rozbušilo a zbytek pulzoval v rytmu.

„Madam?“ volal někdo z haly. „Paní Bexleyová, madam?“

Mary zamručela.

Ne. To nemohla být ona, pomyslel si John. Jeho roztomilá ženuška nemručela jako tygr v kleci. Nikdy by si nevzal ženu, která vydává takový zvuk, bez ohledu na to, jak by ho rodina povzbuzovala. Jeho paměť si s ním zahrává. Přichází o ni. „Jdu se podívat na koně,“ zamumlal a odvrátil se.

Mary ho skoro popadla za rukáv a otočila, aby ho zastavila, než se však mohla pohnout, byl pryč. Slyšela Alici vyděšeně vykviknout, jak běžel s dupáním po schodech dolů.

Mary ho chtěla následovat, zastavila se a potom začala pochodovat po pokoji, sukně jí vířila kolem kotníků, ruce sevřené v pěst spuštěné podél boků. Tak takhle se s ní vítá manžel po všech těch měsících? Tohle je způsob, jakým s ní mluví? Když si představovala jejich shledání, byl tam polibek, objetí, alespoň nějaký projev citu, zmínka o tom, jak ji postrádal, vyjádření radosti z opětovného sjednocení. A co dostala? Nic z toho. Kritiku a urážky od člověka, který nevěděl vůbec nic o situaci v domě. Mary si přitiskla dlaně na tváře. Tolik se snažila být tady co platná. Měla pocit, že tou nespravedlivou Johnovou kritikou vybouchne. Podívala se na punčochu, která visela přes opěradlo židle. Byla by ji odklidila, kdyby dnes měla jednu jedinou volnou chvilku. Alice by pokoj uklidila, kdyby neměla svůj hysterický záchvat. Teta Lavinie byla hluboce rozrušená jejím pláčem. A pak přišel Arthur a ta slepice. John si to jednoduše nedovede představit.

Mary se natáhla pro punčochu... a najednou zjistila, že sedí u svého náčrtníku a tužkou téměř propichuje papír prudkostí svých tahů.

Rychle se jí pod rukou začala rýsovat tvář. Ta stejná tvář, která na ni před pár minutami zírala s takovou žádostí. Kreslila jako posedlá. Prudkými tahy tvarovala a stínovala, přidávala detaily. Musela sáhnout pro nový papír do hromádky na stole. Když měla konečně pocit dokončené práce, odložila skicář a prohlížela výsledek. Do tváří se jí nahrnula červeň, rozlila se jí přes hrdlo a hrudník a usadila se ještě níž. Její tělo se postavilo do pozoru jako celá jednotka grenadýrů. Položila ruku na hrdlo a cítila, jak jí pulzuje krev.

Třesoucíma se rukama prohledala hromádku a vytáhla další skicář. Nalistovala portrét Johna, který udělala na jejich líbánkách, a položila ty dva portréty vedle sebe.

Vypadali jako dva různí muži. Samozřejmě že obrysy byly stejné – lícní kosti, čelist. Ale ten starší náčrt ukazoval přívětivého muže, který se podvolil vrtochu umělce, jenž měl přání jej zpodobit. Jeho oči byly benevolentní a... vzdálené. Mary si toho předtím jaksi nevšimla, ale její manžel působil... lhostejně, jako by jeho myšlenky byly někde jinde a neměly se hned tak vrátit, jako by jeho nejhlubší část byla vždycky... zahalená. Proč to neviděla, když ho prvně kreslila? divila se znepokojeně.

Soustředila se na svůj nový náčrtek a zrychlil se jí pulz. Z obrázku vyskočil muž. Nebylo na něm nic uhlazeného, a přesto nic skrytého. Žádal... věci. A vzal by si je. Věděl jak. Mary polkla.

Pohledem přebíhala z portrétu na portrét. Tatáž tvář, linie vlasů, nos, klenuté obočí. A přece... jako by nová osoba zabrala jen staré kontury. Je provdaná za cizince. Za toho nejneodolatelnějšího a plného života, ano. Za muže, který vyžaduje pozornost... a ještě víc. Zaslouží si to?

Mary překřížila ruce na prsou. Odraz toho pohybu v zrcadle upoutal její pozornost. Zadívala se do svých široce otevřených očí. Vypadala otřesená a... nejistá. Ten muž na druhém obrázku v ní vyvolal mnohem bouřlivější a komplikovanější pocity než respekt a umírněný vztah, které cítila předtím – prvně. Chtěla, aby se jí omluvil, aby mu mohla položit ruce kolem krku, aby sklonil své autoritativní rty k jejím. Mary se znovu zachvěla při novém náporu vzrušení, které ji při té myšlence zaplavilo. Hrozilo, že smete všechno předtím.

Vystrčila bradu a nechala paže klesnout dolů. Ne. To nedovolí. John musí uznat, že s ní nemůže mluvit takovým způsobem, jak to udělal. To, že odjede a změní se, neznamená, že se po ní bude tyransky vozit a vykřikovat na ni mylné názory, jako by byly slovo boží. Řekne...

Dveře se otevřely a John vpochodoval dovnitř. Očima přejel neuklizenou punčochu a klobouk, přehlédl oba portréty a soustředil se na postel. Rychle se k Mary otočil tváří. Jeho modré oči se vpily do jejích.

Maryiny rozumové argumenty se rozplynuly jako dým. Pokusila se alespoň udržet směr myšlenek. „To bylo... ošklivé, jak jsi se mnou předtím mluvil,“ řekla.

John vydal podivný zvuk.

„Slyšel jsi mě?“ Mary se poněkud třásl hlas.

John to chvění postřehl a říkal si, jestli se ho nebojí. V tom momentálním stavu měl trochu obavy sám ze sebe. Život, který si plánoval během posledních dní plavby, se zdál být v ohrožení. Rozum usiloval o převahu – a prohrál. John se hnul směrem ke své ženě, k posteli a k tomu, co mu slibovala jeho představivost. „Ty se mnou odmítáš mluvit?“ Maryiny tmavé oči jiskřily, tváře hořely provokující červení.

Sáhnul po ní.

Na dveře ložnice zaklepal někdo klouby ruky. Protože nebyly zamčené, trochu se pootevřely. „Promiňte, madam?“ ozval se hlas služky. Proč jen ty dveře nezamkl, zaklel v duchu John.

„Teď ne, Alice,“ řekla bez dechu Mary.

„Ale je tady zásilka, ta, co jste si chtěla převzít sama. Do pokoje paní Finchové?“

„To může udělat Voss,“ řekla Mary, oči upřené na Johna.

„Ale, madam, řekla jste, že se musíte přesvědčit, že je to v pořádku, než...“

„Později!“

Dokonce i já bych se stáhl při tom vyštěknutí, pomyslel si John, ale dveře se otevřely ještě trochu víc. Ta služka je buď úplně bez rozumu, nebo hluchá k nuancím. „Ten člověk říká, že musí pokračovat v cestě do další...“

„Dobrá!“

Vzdala to a vykročila ke dveřím. John zatínal a zase otevíral pěsti. Tohle místo je blázinec. Musí dostat Mary pryč, než udělá něco nepředloženého. „Odjíždíme do Londýna, hned jak budeš schopná si sbalit,“ nařizoval. Nedbal na otravný vnitřní hlas, který mu napovídal, že nemá žádný povoz, kterým by ji převezl.

Mary se zastavila. „Cože? Já nemohu teď odejít. Nová hospodyně přijede až příští týden. Nemohu opustit tetu Lavinii.“

Rozjitřený city a touhou na ni John vyjel. „Tys za celých dvacet měsíců nestihla najít hospodyni?“

Jeho tón byl jako šlehnutí. Mary znovu zachvátila zlost. „Myslíš, jako ‚panovačná žena‘?“

„Mohla jsi v této jednoduché záležitosti požádat o pomoc.“

„Jednoduché...?“

Všechny ty nesčetné zmatky, které musela řešit, zatímco byl pryč, probleskly Mary před očima. Nemluvě o tom, jak nebylo vůbec jednoduché najít tu správnou osobu. Neměl ani ponětí o tom, čemu musela čelit a čeho dosáhla. „To není spravedlivé.“

„To musíš komentovat všechno, co řeknu?“

„Když nemáš pravdu, musím.“

„Madam?“ ozval se plačtivý hlas zpoza dveří.

Dohnaný k zuřivosti se John obrátil a rozrazil je dokořán. Alice uskočila a zaječela. Copak ta ženská nedělá nic jiného, než skáče a ječí? Odstrčil obstarožní služku a přes rameno sdělil Mary: „V pondělí musím být zpátky v úřadu.“ Nebyla to úplně pravda, ale bylo mu to jedno. „Pokud je hospodyně tvojí tety důležitější než já, pojedu sám.“ S jistým zadostiučiněním, že dal najevo své zklamání, vyšel z pokoje.

Mary se za ním rozběhla. Možná že ho chytí u hlavních dveří, ale zůstaly otevřené. Voss stál na schodě a nadával muži s knírem, který se opíral o vůz na přepravu nábytku. Když se Mary objevila, obrátil se na ni starý majordomus jako dítě, které vítá návrat svých rodičů. Mary ztratila vzácné minuty odmítáním jeho stížností.

Ve stáji našel John svoje sedlo a hodil ho na hřbet koně, přestože podkoní mu běžel pomoct. Dlouhé letní světlo vydrží ještě několik hodin a kobyla si trochu odpočinula.

Mary vběhla dovnitř, když upravoval postroj. Jak se jí mohly věci tak vymknout z rukou? říkala si. „Johne, takhle nemůžeš odejít.“

„Neříkej mi, co mám dělat!“

Znělo to, jako když trucuje Arthur. „Vždyť je to směšné. Mohli jsme si promluvit...“

„Směšné!“ John měl pocit, že se mu rozskočí hlava. „To ty jsi měla směšné nápady, zatímco já jsem byl pryč a opravdově přispíval světu.“

„Opravdově...“ Mary nemohla najít slova, kterými by na to reagovala.

Konečně byl kůň připravený. John naskočil a podíval se dolů na svoji zbloudilou manželku. „Doufám, že se polepšíš, než se sejdeme příště.“

„Polepšíš...“ V jejím pohledu John nakrátko zahlédl dvojici jejich matek, které ho dostaly do současných nesnází. Pobídl koně a vyjel ze stáje na dvůr. Byl si vědom, že Mary na něj upírá oči, dokud nevyjel na cestu, a cítil blížící se pohromu.

Do jakého pekelného manželství se to dostal? Dožene ho to k šílenství?

Otočí se, myslela si Mary. Uvědomí si, jak umíněně se chová, a rozmyslí si to. Ale neudělal to. Jeho postava sedící na koni se vzdalovala víc a víc, až zmizela úplně za obzorem kopce za domem.

Tři

O tři týdny později cestovala Mary Flemingová na východ, do Londýna. Přestože jela pohodlným poštovním dostavníkem a dny na začátku září byly teplé a zlatavé, byla příliš zaměstnaná, než aby si toho všimla. Po celou dobu, kdy přivítala novou společnici své pratety a pomáhala jí se v domě usadit, kdy řešila další zmatky kolem Arthura Windleyho a balila své vlastní věci, myslela na Johnovu krátkou návštěvu. Jak se to jenom mohlo tak pokazit? Dva dopisy, které od něho během té doby obdržela, byly krátké, informativní a srdečné, jako by mezi nimi nikdy k hádce nedošlo. A protože jí psal o jejich novém domově bez toho, že by chtěl znát její názor nebo odpověděl na její otázky ohledně personálu a zařízení, jako by si myslel, že není schopná rozhodnout o detailech své vlastní domácnosti, necítila potřebu se omlouvat. Vlastně jí to připomínalo situaci, kdy byla odeslána před mnoha měsíci k tetě Lavinii. Snažila se přes to přenést, protože John zároveň psal, jak je vytížený vyřizováním záležitostí po čínské misi, ale bylo to těžké. Musela doufat, že se věci vyřeší, až bude v Londýně, protože jinak by to bylo beznadějné.

Dorazila odpoledne, kdy byl John ještě v úřadě. Když dostavník zastavil před udanou adresou a ona spatřila dům, který najal, musela přiznat, že si tajně přála, aby našla nějakou chybu, aby objevila, že Johnův výběr nebyl správný. To by dokázalo, jak je arogantní a neschopný a mýlí se. I když na to nebyla pyšná.

Ve skutečnosti vypadal vysoký, úzký dům ze šedých cihel pohodlně. Takový by zřejmě vybrala také, kdyby k tomu dostala příležitost. Nacházel se na jižní straně náměstí se stromy. Domy po jeho stranách měly ve svých předních zahrádkách truhlíky s podzimními květinami. Věděla, že místo bylo vybrané proto, že je v blízkosti ministerstva zahraničí a že John odtud může jezdit do práce na koni, kterého má ustájeného v blízké nájemní stáji. Věděla, že vyjednal rozumné nájemní podmínky. Byla si vědoma, že se dívá na svůj domov, ve kterém bude zřejmě bydlet hodně dlouho. Jednou si možná připomene tenhle první dojem a bude si myslet... Co si bude myslet?

Jeden z postiliónů otevřel dveře dostavníku a Mary vystoupila na dláždění. Malá vyzáblá figurka, překypující energií bez ohledu na dlouhou cestu, už seskočila z kozlíku. Arthur Windley oběhl kočár a zvědavě se rozhlížel po náměstí. Mary vzdychla. Chlapcova přítomnost je další komplikací k těm, co už má.

„Tenhle?“ Arthur ukazoval na dům. Když Mary přikývla, vyběhl po dvou kamenných schodech a zabouchal na přední dveře. Mary jej následovala. Po jistém prodlení otevřela služebná. „Nikdo není doma,“ prohlásila ta mladá žena a zavřela jim dveře před nosem.

Mary úžasem zamžikala na jejich dřevěné panely.

„Co to...,“ Arthur bušil na dveře.

Tentokrát se otevřely rychleji. „Řekla jsem...“

„Tohle je paní Bexleyová,“ řekl Arthur. „To je její dům, ty hloupé stvoření.“ Strčil do dveří.

Mary mu položila ruku na rameno, aby se ovládal. „Psala jsem, že přijedu dneska,“ řekla.

„Ó.“ Služka ustoupila a otevřela dveře dokořán. Arthur vletěl dovnitř.

Mary očekávala rozpaky, omluvu. Ale nic nepřicházelo. „A jak se jmenujete?“ zeptala se prvotřídním stylem pratety Lavinie.

„Kate... madam.“ Poněkud opožděně udělala služka pukrle.

„Kate.“ Mary si ji prohlédla. Mladá žena měla blond vlasy a modré oči, které se zdály být trochu malé v poměru k její kulaté tváři. Byla poměrně vyšší než Mary, zřejmě i starší, s širokými rameny a umíněně působící bradou, šaty a zástěra byly dokonalou ukázkou oděvu služebné. Mohla by být docela atraktivní, kdyby neměla mrzoutsky stažená ústa a nevyzařoval z ní pocit nespokojenosti. „Nu, Kate, tohle není způsob, jakým by se měli vítat návštěvníci v mém domě.“

Služebná se trochu předklonila, jako by chtěla zdůraznit svou mohutnost. Myslela si zřejmě, že tím svou novou paní zastraší. Před dvěma lety by se jí to zřejmě povedlo, myslela si Mary. Ale od té doby se toho hodně stalo. Chvíli to trvalo, než našla správná slova. „Vyžaduju, aby každý, kdo zaklepe, byl přivítán zdvořile, budete s ním mluvit uctivě, ať už to je kdokoliv. A nebudete zavírat dveře lidem před nosem. Nikdy.“

Kate sklopila oči. Zamumlala něco jako, že není zvyklá otevírat dveře, a obrátila pozornost k postiliónovi a kočímu, kteří nosili dovnitř Maryiny kufry. Ukázala jim cestu nahoru a vyměnila si pár koketních narážek s mladším z nich. Jakmile Mary mužům zaplatila, Kate se chystala provést ji po domě a dělala pohrdavé poznámky k velikosti a vybavení domu. Mary jí musela dát rozhodně najevo, že chce zůstat sama.

Když konečně osaměla, mohla se rozhlédnout po malé vstupní hale, kde stála. Napravo byl přijímací pokoj s pěkným, kachličkami obloženým krbem. Pohovku a křesla znala, byly to odložené kusy z rodičovského domu. Flemingovi a Bexleyovi si totiž předsevzali, že jim nábytek pošlou. Věděla, že John jim to nijak nerozmlouval. Vybledlý vzor s růžemi na potahové látce znala důvěrně a opravdu se docela dobře hodil k obložení pokoje.

Nakoukla vlevo. Jídelna byla menší, protože dům neměl vchodové dveře situované ve středu budovy. Jídelní stůl a šest židlí zcela vyplňovaly prostor. Tyhle kusy a červený turecký koberec musí být od Johnovy rodiny. Ty neznala.

Tak tohle je můj dům, říkala si Mary, když stoupala nahoru po schodech, které byly v zadní části haly. To není matčino nedotknutelné pole působnosti, ani právě opuštěné království pratety. Žádná autorita jí nebude nahlížet přes rameno a radit, jak by věci měly být.

I když si nemohla vybrat místo – ani zařízení – život si může uspořádat podle svých představ, zavést pravidla, která vyhovují jí i Johnovi – samozřejmě tomu Johnovi, který se vrátil z druhé strany světa a který možná ani není takovým mužem, jakého by si Mary vybrala.

Odehnala takové myšlenky a šla dál. První patro nabízelo tři pokoje. Jeden z nich už svou funkci měl, byla z něj studovna nebo knihovna a podle všeho si ho vybral John. Další, s výhledem na náměstí, by mohl být příjemným salonkem pro ni. Poslední, ještě prázdný, byl docela malý. Našla tu Arthura, jak se z okna rozhlíží po moři střech rozprostírajícím se do dálky.

„Tolik domů,“ divil se. „Nikdy jsem si nemyslel, že jich bude tolik.“

„Londýn je rozlehlý,“ řekla Mary.

„Kde budu bydlet já... madam?“

Mary povzdechla. Jednou už to rozhodnutí udělala a bude si ho muset obhájit. „Nahoře.“

Arthur šel za ní do druhého patra, kde byly propojené ložnice pro ni a pro Johna. Čekala tam na vybalení její zavazadla. Menší pokoj byl prázdný. Šel s ní i do posledního patra domu, kde se nacházely pokoje pro služebnictvo. Dvě malé ložnice už byly obydlené. Mary tedy nechala Arthura, aby si vybral ze dvou zbývajících. Zvolil tu s výhledem na náměstí a odběhl, aby si přinesl svou brašnu.

Mary pomalu scházela dolů. Místo je trochu holé a pusté, potřebuje nějaké závěsy a další doplňky k vytvoření skutečného domova, ale to jí nevadí. Chce si ty věci vybrat sama. V jejích zavazadlech je množství látek, které dostala jak z domu rodičů, tak od tety Lavinie.

Když sestoupila dolů do kuchyně, našla tam Kate spolu s hubenou padesátnicí se ztrhanou tváří. Postarší žena na sobě měla kuchařskou zástěru a kyselý výraz. „Na takovéhle místo nejsem zvyklá,“ řekla, sotva se Mary objevila. „Všechno je zastaralé a skoro k nepotřebě. Schody do kuchyně jsou tak úzké, že to je očistec nést po nich nahoru tác. Nejsou tu ani pořádné hrnce a pánve...“

Mary přerušila ten vodopád stížností. „Těší mne, já jsem paní Bexleyová.“

„Catherine Tannerová,“ utrousila žena, aniž ztratila nit hovoru. „Paní Tannerová. Nevím, jak v takových podmínkách budu vařit.“

Mary, které matka dala dobrý základ pro vedení domácnosti, se rozhlédla. V kuchyni s cihlovou podlahou bylo dost místa pro vaření a přípravu. Stranou stál velký stůl, u kterého mohlo služebnictvo obědvat a posedět v době volna. Vzadu byla spíž a umývárna nádobí. Všimla si, že od zadního vchodu vede schod. Sporák na dřevo, napojený na obrovský otevřený krb, se zdál být v pořádku. Připojena byla rovněž nádrž na teplou vodu a gril. Stěny byly čerstvě nabílené a potěšilo ji, že všechno vypadá čistě. Pánví a kuchyňského náčiní opravdu nebylo moc. To bude muset napravit. Ale co ví, ta žena v kuchyni úspěšně vaří už dva týdny. Vzpomněla si na seznam otázek své matky, který měla pro nové zaměstnance. „Kde jste pracovala předtím?“

Paní Tannerová se napřímila a zkřížila ruce na plochém hrudníku. „Přišly jsme rovnou z domu vévodkyně z Carwellu. A musím vám říct, že tam jsem nikdy nemusela mýt pánve nebo škrábat brambory. Měli jsme dvě služky na umývání nádobí a jednoho pomocníka na velké hrnce. Nemluvě o několika kuchtičkách a pekaři, který připravoval jenom chleba a pečivo.“

„Vy jste byla její vrchní kuchařkou?“ podivila se Mary. Proč je v tom případě tady?

„Druhou podkuchařkou Monsewera Danyella,“ řekla Kate, za což si vysloužila zdrcující pohled od paní Tannerové. „Ten sehnal práci, ten jo. Dělá pro nějakého hraběte, jak jsem slyšela.“

„A proč jste to místo opustila?“ Maryina matka vždycky zdůrazňovala, že tuhle otázku, podle všeho nejdůležitější, je třeba klást jako první.

„Syn paní vévodkyně jejich veškerý majetek prokarbanil, víte?“ odpověděla Kate se zřejmou škodolibostí. „Museli prodat dům ve městě a propustit všechno služebnictvo. A také závodní koně, které měl pro zábavu. Rodina se utekla schovat na venkov. Ani bych se nedivila, kdyby přišli i o tamější domy.“

„Kate,“ okřikla ji paní Tannerová. Z jedné z kapes své zástěry vyndala balíček složených papírů. „Mám velmi dobré reference od hospodyně Její Milosti,“ řekla. „Dělám v tom domě celý život, dělala jsem....“

O Katiných referencích se nezmínila. Mary vzala papíry a pod dohledem dvou párů naštvaných modrých očí a rozmrzelých výrazů četla. Když skončila, spokojená, že paní Tannerová nic ze svých referencí nezatajila, vzdychla. Tohle není personál, který by si pro svůj nový domov přála.

Balíček putoval zpátky do kapsy paní Tannerové, která pokračovala se svou litanií, jako by nikdy neskončila. „Budu potřebovat co nejdřív nějakou výpomoc. A jak to bude s chlebem, nevím. Mám jen dvě ruce. Co se týká toho řezníka v ulici...“ Odfrkla. „Koroptve nevede, jak mi řekl. Jenom kuřata. Chudinky vyzáblý. A tak bídné hovězí by nežral ani pes.“

Má vůbec představu, jak vařit pro malou domácnost? divila se Mary. Je rozdíl v tom, krmit obrovskou družinu nějakého šlechtice. Nebo jeho kokršpaněla. S tím se musí něco udělat.

„Kdo je ten kluk?“ zeptala se Kate. Bez špetky úcty. „Zůstane tady?“

„To je Arthur,“ odpověděla Mary. „Bude pomáhat.“ Nebo jinak... pomyslela.

„Může umývat nádobí,“ přisadila si kuchařka. Lesk v jejích očích nevěstil klidnou budoucnost.

Když John dorazil po šesté domů, našel manželku v salonu s nějakým šitím v ruce. Na roštu hořel malý oheň, svíčky vrhaly teplé světlo po stěnách a pokoj působil hned útulněji. To ty barvy, pomyslel si John. Přes zadní opěradlo pohovky přehodila pléd, okna zakryla závěsem. Zalil ho úlevný pocit. Domácká scéna jako by ohlašovala tu starou Mary, sladkou, poddajnou Mary, spíš než to militantní stvoření, se kterým se střetl v Somersetu. Možná měl jen zkreslené vnímání způsobené dezorientací z návratu do Anglie. Klesl do křesla, odpověděl na její tichý pozdrav, ve který upřímně doufal. Protože momentálně by další mrzutost neustál. Po dvou hodinách to v něm stále ještě vřelo a toužil do něčeho kopnout. Ten idiot Fordyce převrhl lahvičku s inkoustem na Johnovu pečlivě sestavenou dvacetistránkovou zprávu a zničil tak jeho dvoudenní práci. A když se John ohradil, ten zdegenerovaný pitomec přísahal, že to byla nehoda, přestože John viděl, jak se zastavil u jeho stolu, přesvědčil se, že ho nikdo nevidí, a prstem do skleničky strčil. Když na něj uhodil, Fordyce tvrdil, že to musely smést šosy jeho kabátu. Jasná příležitost, a to díky Johnově neopatrnosti, protože zapomněl skleničku zavřít. Uvědomil si, že skřípe zuby.

Myslel si, že až budou zpátky v Londýně a zaujmou svá stará místa, mezi tou armádou lidí na ministerstvu, Fordyce jednoduše zmizí z jeho života. Před misí do Číny toho člověka ani nezaznamenal. Neočekával, že ho někdy uvidí po ní. Ale Fordyce měl jinou představu a také specifické nadání na takové malé zlé incidenty, jako byl ten dnešní, kdy jakýkoliv protest byl zcela nemožný. Kdyby trval na tom, že to Fordyce udělal úmyslně, vypadal by jako ufňukaný školáček, kterému někdo zničil domácí úkol. Fordyce uměl mistrně pozvednout obočí, udělat zesměšňující gesto, soucitně se usmívat, což mělo naznačovat, že přílišná starostlivost je rysem jenom nudné střední třídy. John sám by jeho šaškování považoval za směšné, kdyby to nebyla všeobecně rozšířená kultura na ministerstvu zahraničí – glorifikace aristokratických amatérů.

Bude muset něco dělat, aby Fordyce přiměl zastavit tu hru, která mu šla tak na nervy. Měl velké plány a neměl čas na nesmysly.

Zapraskání polena, které se v krbu rozpadlo, vrátilo Johna zpátky do salonu. Mary přestala šít. Vypadala ostražitě a zřejmě říkala něco, co John vůbec neslyšel. Vzpomněl si, jak katastrofální průběh mělo jejich poslední setkání. Další zašmodrchaná záležitost, kterou musí rozmotat. „Jakou jsi měla cestu? Doufám, že ne příliš únavnou.“

„Ne, počasí bylo pěkné a dostavník pohodlný.“

Klidně by mohli být známými, kteří se náhodně potkali na ulici, pomyslel si John.

„Ta zeleň na náměstí je docela hezká,“ dodala. „Celé jsem si jej odpoledne prošla. Nikoho jsem nepotkala.“

Ta jeho manželka vypadá docela rozkošně, uvědomil si John. Růžové šaty podtrhují teplou barvu jejích tváří a rtů. Tmavé vlasy se jí lesknou v záři ohně. Obrubuje nějaký kapesník, jak může vidět – ztělesnění domácího klidu, té křehké Mary, jak si ji pamatoval z jejich svatební cesty. Skutečně se ta scéna v Somersetu odehrála?

Zvedla své velké hnědé oči a setkala se s jeho pohledem. Tváře jí trochu víc zrůžověly. „Máš hlad?“ zeptala se. „Objednala jsem večeři na sedmou, ale můžeme to trochu urychlit. Nebo by sis dal sklenku vína?“

Mám hlad jako vlk, uvědomil si John. Od snídaně neměl čas ani na sousto. „Umírám hladem,“ řekl. Zvedl se a natáhl ruku. Mary se jí chopila. Odložila šití a vstala. Ocitla se mu tváří v tvář. Její prsty byly malé a teplé. Ucítil jemnou květinovou vůni. Snad fialky? Začichal. Řekl by, že to jsou fialky – skromná, tajemná kvítka, schovaná pod spadaným listím a kapradím hluboko v lese. Její tváře vypadaly jemné, jak okvětní lístky fialek, ještě jemnější než ruka, kterou držel. Růžová látka šatů se zdvihala s dechem, umírněný oblouk výstřihu mu vnukl myšlenku na to, co je pod ním. Kdyby se jenom trochu ohnul, mohl by nad jeho okraj přiložit rty.

Dole v kuchyni něco spadlo, ozvala se hlasitá rána. Následoval příval nesrozumitelných slov. Mary zavrtěla hlavou a zamračila se. „Ach, co to může být teď?“

Byl to ten samý hlas, který používala v Somersetu, hlas velitele, který sekýruje vojáky.

„Radši se půjdu podívat. Řeknu paní Tannerové, že jsme připraveni jíst.“

John pustil její ruku. Naposledy se nadechl fialek a byla pryč.

O chvíli později usedali ke stolu. Bylo to opět pečené kuře, ale John si nestěžoval. Mary nemohla vědět, že od té doby, co dorazily služebné, měl kuře tři večery z pěti. Služebná se přes něj natáhla se servírovacím podnosem. Nůž na krájení sklouzl přes okraj a padal špičkou přímo do jeho klína. John ho taktak zachytil za střenku. Se slyšitelným bouchnutím služka položila podnos na stůl.

„Kate!“ řekla Mary. „Dávejte pozor.“

Hrnec s bramborami, který držela v druhé ruce, dopadl ještě hlasitěji. Jeden brambor vyskočil ven, Kate po něm chňapla a hodila ho zpátky.

Vskutku nemotorná služebná. John si toho všiml už předtím, ale teď, když tady byla Mary, její nešikovnost vypadala jako jeho chyba. Začal krájet kuře. „Takže tvoje teta je spolehlivě zaopatřená?“

„Ano, odhadla jsem paní Finchovou správně. Perfektně se na tu pozici hodí. Je nejen laskavá, ale také schopná. A všichni v domě ji milují.“

„To je dobře.“

Jak služebná chodila nahoru a dolů, její kroky po kuchyňských schodech zněly jako dupání celé čety. Na podlahu za Johnem plesklo něco měkkého a krémového a vzápětí následovaly mumlané kletby a šátravé zvuky. Také zezdola se ozývalo mnohem víc hluku, než na jaký byl zvyklý. Začala snad kuchařka trpět samomluvou?

„Nechte to na potom, Kate,“ řekla Mary, která se snažila zjistit, co se stalo.

„Můžu to vrátit do hrnce,“ odpověděla troufale služebná.

„Teď už si to nedáme.“

„Ale není to špi–“

„Stačí, když přinesete ty koláčky, co jsem upekla,“ nařizovala Mary.

S mumlaným „ano, madam“ dívka odešla.

„Tys pekla?“

„Ano, docela ráda peču. Často...“

„Neměla bys vařit.“

„Proč ne?“

„Na to máš služebné.“

Zezdola se ozval třeskot, po kterém následovalo slyšitelné zaklení. „Ty koláčky bych také neměla posbírat?“ křičela Kate z dolních prostor. Zachrastilo rozbité nádobí. „Jsou skoro všechny rozlámané,“ přiznala.

„Nechte to být,“ volala Mary. Pronášela ta slova skrz zatnuté zuby. „Teď zrovna nic nepotřebujeme.“

John si všiml stejného rozzlobeného lesku v očích, jaký měla v Somersetu. „Ve zprostředkovací kanceláři řekli, že ty ženy pracovaly v domě nějaké vévodkyně,“ prozradil. „Domníval jsem se, že budou šikovné a že dodají místu trochu lesku. Jak je vidět, podvedli mě.“

Tak to byl vrchol jeho opravdu mizerného dne.

„Já se o to postarám.“

„Ta služebná je beznadějná, to vidím.“ Slova zněla ostře a netrpělivě, což způsobila jeho potlačovaná zlost.

Mary nechtěla hovořit o propuštění služebných v jejich doslechu. Ve skutečnosti ani nechtěla začít nějakou vážnou debatu. John přišel domů tak zachmuřený a rozezlený, opět tak jiný než muž, kterého si vzala, že ani nevěděla, co mu má říct. A potom se v salonu postavil, vzal ji za ruku a díval se na ni, jako by ji nikdy předtím neviděl. Bylo to znepokojující.

„Přeješ si, abych připustil, že jsem udělal chybu, když jsem je najal?“ vyjel. „Tak tedy dobrá, já to připouštím. Spokojená? Teď máš příležitost předvést, že to zvládneš lépe než já.“

„Já jsem si nic takového nemyslela.“ I když bych doopravdy mohla, říkala si Mary. Ale ovládla se. „Já si s Kate o tom servírování promluvím.“

„Náš dům není žádným výcvikovým zařízením pro nekompetentní sluhy.“ Chci se hádat, uvědomil si John. I když věděl, že to je Fordyce, koho by nejraději zaškrtil, a ne jeho nic netušící manželka, nedokázal se ovládnout. „Propustíš je, a to okamžitě.“

„Já mám na starosti dům a já rozhodnu, co dělat.“

„Tebe těší mi odporovat?“

Sarkasmus v jeho hlase nahlodal Maryino odhodlání být přívětivá. Nebude se s ní ve vlastním domě zacházet jako s nějakým hlupákem. „Jsi nespravedlivý.“

„A ty jsi nesnesitelně umíněná! Proč jednoduše neuděláš, co ti říkám?“ V daný okamžik to pro Johna byla otázka celému světu. Měl dojem, že každá součást jeho života se staví proti němu.

„Služebnictvo je moje záležitost,“ opáčila Mary. Věděla, že ženy dole se snaží zachytit každé slovo. „Já umím vést domácnost docela dobře.“

„Opravdu? Tak proto se tady...,“ John se obrátil za sebe, „... něco zeleného a slizkého vsakuje do koberce.“

Mary tu bitvu s rozhořčením prohrála. Je k ní opravdu nespravedlivý. „Tys je najal.“

„A ty se jich teď odmítáš zbavit! Proč? Přepokládám, že mi to budeš s radostí předhazovat každý den.“ Stejně jako Fordyce vytváří příležitosti předvést, jak je John údajně neschopný.

Mary jeho nařčení šokovalo. „Já bych nikdy nic takového nedělala.“ Jak si to může myslet?

Zírali na sebe přes stůl. V atmosféře bylo cítit napětí a houstlo. Mary měla pocit, že bude křičet. Pak se pozvolna vytratilo. Johnův pohled se soustředil na zpola snědenou večeři. „Nemohu vystát ty nepřetržité tahanice,“ řekl. „Užiju si toho dost v práci.“

„Já to také nenávidím,“ potvrdila Mary. Přitom se podivovala, jaký ten jeho úřad asi je.

V nastalém tichu zamyšleně pozorovali jeden druhého.

„Manželstvím nás spojili naši rodiče,“ řekl John. Bylo to tvrdé prohlášení, hlasem bez emocí. Při tom bezvýrazném tónu poklesla Mary nálada natolik, že byla schopná jenom kývnout. Měla pocit, že tenká látka jejího manželství praská ve švech.

„Právě jsme se začínali seznamovat, když jsme byli na dlouhý čas rozděleni a žili každý jinak.“

„Ano.“

„Neznáme se dost dobře.“

Byla pravda, že muž, který se vrátil ze své dlouhé cesty, se zdál být cizincem. A někdy, poslední dobou, měla Mary pocit, že nepoznává ani sama sebe. A přesto, způsob, kterým to řekl, byl tak skličující. „To bych neřekla.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Manželství s cizincem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.