Jak jsem dobyl Nový Zéland a jak Nový Zéland dobyl mě

Vladimír Tala

Copyright

Autor: Vladimír Tala

Vydal: Martin Koláček – E-knihy jedou

Foto na obálce: Paul Bica

2015

ISBN:

978-80-7512-303-9 (ePub)

978-80-7512-304-6 (mobipocket)

978-80-7512-305-3 (pdf)

ÚVOD

Vážený čtenáři, čtenářko, studente, co právě čteš pod lavicí, ženo naštvaná po hádce, co právě trucuješ v pokoji, anebo ty, chlapáku, co zrovna sedíš na míse, kouříš první ranní cigaretu, piješ kafe a otevíráš novou knížku na jediném místě na světě, kde tě nikdo neruší. Pokud právě čteš tyto řádky, jsi pravděpodobně jeden z mých kamarádů či známých. Pokud ne, znamená to, že už jsem uznávaný spisovatel a tahle knížka měla úspěch.

Napsat tuto knihu jsem se rozhodl z mnoha důvodů. Ten hlavní je, že člověk stárne a zapomíná. A jelikož jsem zjistil, že už nejsem tolik nadšený z věcí, který jsem zažil a dokázal, a přestal jsem jimi krmit a nudit své okolí, začínají se mi pomalu vytrácet z hlavy. A jelikož jsem nespočetněkrát slyšel: Vláďo, ty tvoje příběhy by daly na film, myslím si, že by bylo dobré to nějakým způsobem zdokumentovat. V nejhorším budu mít aspoň napsaný deník. Dalším důvodem je to, že už jsem unaven poslouchat řeči typu: Ty jo, ty se máš, ty musíš mít peněz, já tohle nemůžu, já neumím anglicky, co bych udělal s bytem a s autem a se psem… Prostě klasický slaboduchý, Čechům typický výmluvy na to, že já prostě nemůžu.

Tato kniha nemá sloužit, jako recept na lepší a bohatší život (pokud nemluvíme pouze o srdíčku), nemá ani znehodnocovat Českou republiku a poměry v ní. Natož se vysmívat lidem, kteří ji nikdy neopustili. To mimochodem dělají lidé, kteří v zahraničí neuspěli, ti si tak aspoň léčí komplexy a zvyšují ego. Touto knihou bych vám jen chtěl ukázat, že i největší trouba, grázl, osoba absolutně nezodpovědná, co nemá peníze, ale naopak stále má co požívat, jak z láhve, tak i z papírku nebo srolované bankovky, může, když chce, vzít jeden den nohy na ramena, ukázat prstem na mapě a vyrazit. Nikde není zaručený, že se po měsíci nevrátíš s prázdnou kapsou. Ale věci a příběhy, který zažiješ, už ti nikdo nevezme. Já to udělal a už jsem dvanáct let závislej. Zcestoval jsem skoro celou planetu, žil v různých zemí a pokaždé i docela uspěl. A i když jedna slečna mi pořád ráda opakuje: Ty máš takový štěstí v životě, že i kdybys zasadil hovno, vyroste ti zlatej keř. Já osobně si myslím, že to je jen v tom, jít tomu všemu naproti, být trpělivý, nechtít hned zázraky a hlavně se radovat z pozitivních věcí a z negativních si vzít pouze příklad do budoucna a zbytek zahodit, popřípadě srolovat a vykouřit.

První země, kterou jsem okusil, byl božský Nový Zéland. A asi musím osobně i říct, že po Praze pro mne nejlepší místo na světě. O tom bude i tento příběh. Příběh o zlobivém Pražákovi s klasickým českým komplexem nikomu nevěřit a myslet jen na sebe, který se postupně a pomalu mění v osobu jinou, zralou, uvědomělou. Osobu, která poznala svět jinak než z televize. Osoba, co zjistila, že ne každý Arab má pistoli a dynamit, ne každý Rus a Němec je špatnej, protože babička říkala, že i Američan může mít blbej den, a že i ta naše země není tak špatná, jen se na ni člověk musí podívat z dálky a s odstupem. Tak snad vás to aspoň pobaví a donutí mě to napsat další knihy. Příjemné čtení.

P. S.: Osobám, kterých by se mohla tato kniha dotknout, byla změněna jména.

Trable po škole

Finální rozhodnutí, vyrazit za hranice na delší dobu než čtrnáct dní dovolené někde u moře, jsem udělal, když mi bylo dvacet dva let. Byl jsem asi čtyři roky po škole. Samozřejmě střední. Jelikož jsem jednou propadl a jednou dělal reparát, myšlenky na vysokou nepřipadaly ani v úvahu. Kór když jsem zjistil, že se tam nedá tolik šikanovat a celou dobu jen kouřit trávu a pít pivo. Samozřejmě částečně dá, ale člověk se musí učit. A další čtyři roky vlastně nevíš, co bude. To prostě nešlo. Naštěstí ani rodiče netlačili, protože už asi nechtěli poslouchat dalších pár let, co to mají doma za magora. Takže jsem měl volnou ruku. Prvně jsem zkoušel štěstí s prací doma.

Jelikož jsem si za peníze, co mi naspořili rodiče, koupil první auto - samozřejmě škodovku 120 - rozhodl jsem se dělat podnikání. Jako klasickej mladej trouba jsem věřil hned prvnímu inzerátu na úspěšnou kariéru sales managera. A jelikož jsem na angličtinu ve škole totálně kašlal, ani jsem neměl ponětí, o co jde. Takže po super motivačním pohovoru s pánem v saku v jeho krásné kanceláři, kde mi bylo řečeno, že za čas může být i moje, jsem kývl a přislíbil, že druhý den přijdu na zaškolení.

Druhý den, krásně upravený, v obleku i s botami po tátovi samozřejmě a s kabelou jsem nasedl do svého luxusního firemního auta Škoda 120 a vyrazil. Když jsem dorazil na místo, po jedné vykouřené cigaretě s mýma budoucíma parťákama - co člověk to pecka - jsem zjistil, že jsem se stal úspěšným prodejcem pracích prášků a podobných hovadin.

Mno dobrá. Tak jsem to zkusil.

První den jsem samozřejmě objel všechny známý, včetně práce, kde pracovala máma, která spunktovala všechny slepice, ať si něco koupí. Takže když jsem se večer vrátil na firmu, sklidil jsem velký úspěch. Páč první den jsem v prodeji skončil na třetím místě asi z dvaceti zaměstnanců. Jelikož firma fungovala v americkém týmovém duchu, všichni mi gratulovali, přáli hodně štěstí a další hovadiny, který samozřejmě přáli pouze sobě. S pocitem štěstí jsem odjel domů, kde jsem oznámil, že to beru, že to sype. Tu noc se mi spalo náramně. Konečně pocit vítězství. Vydělám rychle prachy, stanu se manažerem, vyhodím všechny tyhle křiváky, co mi dneska jakože přáli, koupím byt a konečně bez rodičů.

S tímto pocitem jsem i ráno vstal a vydal se do své vysněné práce. Jelikož jsem první den uspěl, dostal jsem dvojitou porci prostředků, mycích gelů, nějaký mýdla, atd. Tak jsem vyrazil s příslibem, že to všechno prodám. První místo, co jsem si vybral, bylo nákupní centrum v Praze 10 na Zahradním městě. Říkal jsem si, že je tam vždy mnoho lidí a v nouzi bych mohl jen stát a prodávat venku, než mě osloví policie.

Tak jsem zaparkoval, vyndal všechno možný z kufru a zadních sedadel a zabouchl dveře. Bohužel doslova. Klíčky zůstaly v zapalování. Teď co mám dělat, říkal jsem si. Auto jsem měl asi týden, takže první zkušenost. Bohužel v nesprávnou chvíli, páč jsem měl před sebou vcelku značnou část vyskládané drogerie. Hlavně nestresovat, vole.

Což asi na první pohled nefungovalo, protože kolemjdoucí kluk o trochu starší než já, oblečen do stylu USA hip hop gangster, se mě zeptal: Hej všechno v pohodě? Já na to: No jasně. Ač si o těchto lidech, co jim vyčnívají trenýrky až k lopatkám, myslím své, asi nepotřebuješ být natolik inteligentní, aby ti došlo, že když vidíš mladého kluka v saku, stojícího mezi haldou pracích prostředků, nervózně pokuřujícího a hypnotizujícího oprýskanou škodovku, že je něco v nepořádku. Tak přišel blíž a říká: Ty jsi zabouchl káru co? Odevzdaně jsem jen přikývl. On na to: Hele, já umím otevřít všechno, ale potřebuju drát a ty tu krom toho bordelu nic nemáš. Ale podívej, támhle opravujou barák, tak se tam běž zeptat, já tu počkám a pohlídám to. Já na to: To si hodnej, ale teď jsi mi právě řekl, že umíš otevřít všechno. To si myslíš, že tě tu nechám samotnýho? Jeho pohotová odpověď mě ale přesvědčila: A co si jako myslíš, že bych dělal s oprýskanou škodovkou a haldou pracích prostředků s polskýma nápisama? Tak utíkej, než si to rozmyslím.

S uznáním a poděkováním jsem se rozběhl ke stavbě. Běžící v obleku a o dvě čísla většími botami jsem cítil jeho pohled a představoval jsem si jeho úsměv na tváři. Pak kdo tu vypadá jako idiot, říkal jsem si. Když jsem doběhl na místo, zjistil jsem, že renovují barák. Bylo tam asi pět pracantů, z toho čtyři asi zrovna měli pauzu a ten jeden chudák se přehraboval v písku. Říkal jsem si, že je nebudu rušit, tak jsem začal hledat na vlastní pěst. Bordel tam byl to jo, ale drát nebo něco tomu podobného ne. Po chvíli se ten pán od písku ke mně rozeběhl a ti ostatní se chopili nářadí, tudíž jsem pochopitelně znervózněl. Když přiběhl ke mně, lámanou češtinou se mne zeptal: Dobrý, pane, co vy tu hledáte? Ukrajina, říkám si. Další super člověk, kterému se svěřím, že mám zabouchnutý auto. Ale budiž. Potřebuju drát, zabouchl jsem si škodovku, rozumíš? Pán se rozesmál, ukázal na kolegy palec nahoru a řekl: Počkej tutaj. A zmizel. Kolegové odhodili lopaty a opět zaujali své sedící pozice. V duchu jsem si nalhával, že jsem je možná vystrašil a že nejsem jedinej, kdo má bobky. Pak se stalo něco nepředvídatelného.

Ten pán přišel, a ne že přinesl drát, ale on přinesl drát rovnou s očkem, a říká: Toto je přesně na škodovku. To už jsem se opravdu začal smát. S poděkováním jsem utíkal k Eminemovi, co mi hlídal věci. Vítězně jsem mu předal drát s očkem, znalecky ohodnotil dobrou práci a než jsem se nadál, auto bylo otevřený. Poté mi dal drát do ruky a poradil mi, ať si ho dám za espézetku. Až se mi to stane znova, budu připraven. Tak jsem mu poděkoval, přežil ten jejich pěti, šesti plácající pozdrav, při kterým jsem očekával hlavičku a krádež mého fára, a mohl začít myslet na obchod. Konečně. Sebral jsem, co jsem mohl, drát hodil na zadní sedadla, že to vymyslím později, a vydal se k nákupáku.

Obešel jsem všechny prodejny a zákoutí a neprodal jsem nic. Ha, to je divný. Tak jsem se postavil ven a zkoušel oslovovat kolemjdoucí, samozřejmě hlavně ženy a důchodce. Zase nic. Až když mi jeden pán řekl, že jsem blázen, jestli si myslím, že prodám polský výrobky na ulici, že to se dělalo za komančů, začal jsem vážně uvažovat. Hlavně nad sebou. Jak to, že si těch nápisů všiml i Eminem a já ne?! Pak jsem si to omluvil po svým, jak je ostatně mým dobrým zvykem: Když si toho nevšimla ani máma, tak po kom pak jsem. Zabalil jsem všechny věci, naházel je do auta a jel zkusit štěstí jinam. Napadlo mě nákupní centrum Taškent v Horních Měcholupech. Když jsem dorazil na místo činu, říkal jsem si, že mi chybí takové to obchodní nadšení, těm lidem to prostě vnutit. Tak jsem si smotal špeka a pokusil se to vyvolat aspoň touhle cestou. Páč prodávat nadšeně polský výrobky může snad jen Polák. No, brčko bylo silnější, než jsem čekal, což jsem poznal hned vzápětí. Protože když jsem vyházel věci ven, věřte, nevěřte - BUM, opět jsem zabouchl dveře. Naštěstí jsem se s pocitem úlevy a zkouřenou myslí začal smát, páč jsem věděl, že mám drát za poznávací značkou. A chyba. Měl jsem mít. Bohužel byl na zadních sedadlech zavřen v autě. Co teď? Musím najít stavbu, jako by to udělal Eminem.

Ale stavba v nedohlednu a já opět obklopen drogerií. Po chvíli přemýšlení má zkouřená mysl vyprodukovala nápad. Narval jsem věci pod auto jako že nic a vydal se na cestu. Bohužel nikde nic. Musel jsem jít o kus dál. Někde, kde to smrdí prací. Trvalo mi dobrou půl hodinu, než jsem přišel k hromadě odpadků a všemožných věcí. Po chvíli přehrabování už jsem opravdu ztratil trpělivost. Takhle těžkej život mají obchodníci? Ten pán u písku se měl líp, čéče. Pak jsem konečně našel kus drátu, který se dal zatočit, a pelášil k autu. Když jsem dorazil zpátky na parkoviště, bohužel jsem už z dálky viděl, že věci zpod auta byly odcizeny. Supér! No nic, rozhodl jsem se vypáčit auto, dorazit do firmy, říct pravdu a už se tam neukázat. Musím přiznat, že na začátečníka se mi to povedlo docela rychle a zkušeně. Že by tohle byla práce pro mne? Nasedl jsem do auta a jel na firmu. Idiot si říkáte? Mno, možná máte pravdu, ale ještě bych nepředbíhal.

Protože aby toho nebylo málo, v půli cesty mi došel benzín. Výborně co ještě ty tam nahoře?! Tady musím podotknout, že má škodovka, se stala mimochodem po čase velmi vyhledávanou a oblíbenou na cesty, hlavně na koncerty, CzechTeky a podobný mejdany. Proč? Protože se jí vždy něco stalo a všichni z toho měli prdel. Ne nadarmo se jí říkalo hnědka. Takže jsem musel zatlačit ke krajnici a pelášit na benzínku. Naštěstí to netrvalo tak dlouho a auto mi neodtáhli. S doplněnou nádrží a už značně vysílen jsem vyrazil na firmu. Tam jsem bohužel musel čekat, až všichni přijedou, což zabralo tak hodinu navíc, a společně se počítaly stavy. Když přišla řada na mne, pán v saku, co mě přijímal, řekl: Tak, Vláďo, povězte nám, jaký jste měl dneska den? Bomba za debila ještě před všemi. Tak jsem začal pěkně od začátku až do konce. Samozřejmě asi nemusím popisovat, jaká panovala atmosféra. Z tichého uculování všudypřítomných až po totální výbuchy smíchu. Na konci, když mi podávali ruce a blahopřáli, jsem jen odvětil: Teď vám aspoň věřím, že to myslíte upřímně, vy zmrdi. Zaplatil jsem, co jsem musel, nasedl do auta a už mě tam nikdy neviděli. Takže sales manager ze mne nebyl.

Co teď, říkal jsem si. Prvně se opít samozřejmě. Po pár uvědomělých rozhovorech a bohatých rad od lidí v baru, jsem zjistil, že si radši pomůžu sám. Tak jsem opět listoval v nabídkách a po čase narazil na inzerát. Pozice asistent manažera. To znělo dobře. Člověk nemůže chtít zázraky hned na začátku přece. Začnu u asistenta, okoukám šéfa a pak ho potopím. Dobrej plán. Tak jsem tam zavolal a objednal se na pohovor. Firma se jmenovala Save Max a sídlila na Václavském náměstí. Mnohem lepší než nějaký sklad v Malešicích jako předtím, motivoval se Vládík. Když jsem dorazil na pohovor, přivítala mě veselá sekretářka s úsměvem na tváři. Po čase jsem zjistil, že jsem s ní strávil prázdniny v Itálii, kde jsme kouřili jointy potají před rodiči. Hlava dubová. Atmosféra byla opět v americkém stylu, ale díky bohu aspoň mladý kolektiv. Pohovor se mnou vedl o pár let starší týpek s maďarským jménem, kterého jsem si od začátku zamiloval. Říkejme mu Žoltán. Po motivačním pohovoru a vysvětlení, na jaký bázi firma funguje, jsem nabídku přijal. Nebyl to popravdě špatný nápad. Manažeři udělali smlouvu s určitou společností, která kývla na to, že vyrobíme slevové kupóny, a budeme je prodávat po celý Praze. Takže jsme běhali po Praze, každý den v určeným teritoriu a brali dveře za dveřmi, firmy, banky, obchody, no prostě vše, co bylo v tvým teritoriu. Za prodaný kus jsi měl provize, což byla tvoje výplata. Docela to šlo. I lidi v práci byli skvělý, měli jsme různý školení o prodeji, měl jsem obchodní jednání s řediteli bank a všech možných institucí. Jelikož se něco přihodilo každý den, páč si potkal za den milion lidí, povím jen jednu příhodu.

Jeden den jsem měl návštěvu. Přijel spolužák z Brna. Tak jsme zašli na pivo. Takže jsem samozřejmě přišel asi v pět ráno, totálně na maděru. Za dvě hodiny už jsem vstával a mazal na firmu. Tenkrát jsme prodávali slevy do hudebního divadla Karlín, které bylo po povodních a hostovalo v Paláci kultury na Vyšehradě. Každý den ti určili kolegu do dvojice a tvoje teritorium. Bohužel to odskákala jedna kolegyně. Hned co jsme vylezli z kanceláře, mi řekla, že se mnou nehodlá dělat ve dvojici, protože jsem totálně mimo a táhne to ze mne na míle daleko. Ukecal jsem ji, že jestli se mnou zajde na snídani, kterou platím, dám se do pořádku. Jelikož věděla, že jsem na kocoviny profík, nenechala se dlouho přemlouvat. Po vydatné snídani a asi třech kafích jsme dorazili do cíle. Naše místo bylo kousek od Anděla, přesněji Arbesovo náměstí. Zkoukli jsme mapu a našli jednu velkou budovu. Myslím, že to byla soudní budova. Tak jsme se rozhodli vydat tam. Rozdělit patra, brát každý dveře a zvlášť samozřejmě, páč jsem sotva chodil. Asi po hodině, kdy už mě párkrát doslova vykopli a volali ochranku, jsme se sešli a vymysleli plán. Půjdeme rovnou za šéfem. Ani za boha jsme netušili, jak skvělý to byl plán. Ten den tam zrovna byl sněm všech starostů z Prahy a asi řádně slavili. Jo jo, mají to těžký. Když sekretářka zavolala nadřízeného a vyrušila ho z, ehm, důležitého jednání, bylo nám předem jasné, že neuspějeme. Po chvíli dorazil pan starosta, který byl ještě víc než já. Hned ve dveřích nám oznámil, že kohokoliv jiného by vyrazil dveřmi, ale že miluje Karlínský divadlo, tak nám dá šanci. Když nás usadil a sedl si blíž ke mně, poučeni ze školení jsme věděli, že musím jednat já. Kolegyně byla doslova nadšená. Nejraději by mne nakopala pod stolem. Tak jsem začal klasickou přednášku, samozřejmě hrál na city kvůli povodním. Pan starosta se ptal na různé otázky a já povídal a povídal. Asi po čtvrt hodině jsem si uvědomil, že to už není obchodní jednání, ale veselý rozhovor dvou lidí, kteří jsou úplně na mol. I kolegyně si toho asi všimla, protože mě tentokrát opravdu začala kopat. Byl čas na finální fázi. Prodej. Použil jsem všechny naučený fígle i s klasickou maximalizací, tudíž jsem už skoro svému kamarádovi, prodal čtyřicet brožur s asi pěti sty vstupenkami dohromady skoro za 40 000 Kč. Kývl na to, zavolal účetní, ať připraví prachy, poděkoval, že má dárky k Vánocům pro zaměstnance, a pádil zpátky na mejdan. Wow. Když jsme vyšli před budovu, kolegyně nebyla schopná slova. Tak jsem jen navrhl, že půjdeme do kina a rozdělíme prachy. Najednou se vším souhlasila, čubka.

Bohužel takových příběhů nebylo tolik. A ač jsem tam našel spousty kamarádů, dokonce mě i povýšili, bylo mi jasný, že v téhle práci se to povede dotáhnout do konce jen těm vyvoleným. A jak všichni postupně odcházeli, odešel i můj oblíbenec Žoltán, kterého vyhodili. Doufám, že ne i kvůli tomu, že kvůli mně porušil pravidla a vzal zobáka na mejdan. Můj první rockabilly koncert. Tam jsem poznal i jeho nastávající, která mě za iks let pomohla dostat práci na výletní lodi, ale to snad v další knížce. Bohužel panáček se tam tak zdělal, že nám jakž takž schopným předal auto s tím, že ho ráno vyzvedneme a pojedeme na firmu. Jelikož jsme všichni zaspali a přijeli pozdě a on měl klíče od kanclu, bylo to všem jasný. Poté odešli i dva pro mne důležití lidé. Karlos a Katcha. Páreček z Kardašovy Řečice, co přijel zkusit štěstí do Prahy. S Karlosem jsem naštěstí později dobýval Londýn. Ale všichni to byli ambiciózní lidičky, kteří drželi náladu stále vysoko. Když jsem viděl, jak to všechno postupně odpadává jako jablka ze stromu, pomalu jsem vzdával ambice a motivaci i já sám. Kór když jsme se rozešli i s přítelkyní Candy po třech letech vztahu. Ve vší počestnosti, jen jsme usoudili, že máme život před sebou. A je pravda, že kvůli téhle práci jsem na ni neměl ani moc času, a když jo, tak jsem mluvil jen o ní. Po občasných schůzkách, co jsme spolu pak měli, pač to bylo těžký definitivně utnout, mi oznámila, že jede s kamarádkou na Nový Zéland. Koukal jsem jak vyjevený. Popravdě spíš proto, že jsem ani nevěděl, kde ta země je. Když odjela, a mě vyhodili, už jsem začínal propadat panice neboli mladické depresi. Když jsem zjistil o Zélandu více, měl jsem sto chutí za ní vyrazit, ale říkal jsem si, že je to trochu ubohý, a hlavně, jak jsme si sami řekli, je čas zkusit cizí těla. No a jak to většinou bývá, když není východisko, jedna z prací, co jsou vždycky jisté, je gastronomie.

Tak jsem nastoupil jako číšník v bowling centru, asi deset minut od bytu. Tam dokonce zvládla i hnědka dojet bez větších problémů. Vedoucí směny mně dal přednost před pěti kandidáty, což jsem opravdu nechápal. Ale časem pochopil velice rychle. Kradli tam jak hejno strak a potřebovali troubu, co o tom ví prd. Tam jsem začal svojí kariéru. Protože bez pár výjimek, jako byl Zéland a Anglie, jsem vždy skončil za pípou, či pod. Práce mě docela bavila. Hlavně z důvodu, že mě balily vožralý ženský, co se zrovna rozešly nebo většinou pohádaly se starým. No a já byl ten jedinej, co jim v tu chvíli rozuměl. Takže první plán aspoň vyšel. Zkoušet cizí těla! Měl jsem práci, nějakou tu ženskou občas, doma dá se říct i spokojenost, hlavně že mám práci. A jelikož jsem pracoval klasicky krátký, dlouhý týden, měl jsem spoustu času na mejdany. K tomu krátkýmu a dlouhýmu týdnu musím konstatovat, že funguje jen v České republice. A popravdě je to ten nejlepší systém, co jsem kdy zažil! Takže jsem vesele užíval, měl čas na kamarády a nenosil si, krom pár flašek občas, ani práci domů. A asi v tomhle období se začal rýsovat plán o cestě na Zéland. Potkal jsem totiž párkrát za sebou kluka, kterého jsem znal od vidění, a vždycky jsme si docela rozuměli. Říkejme mu Pavel.

Trable a zklamání

Pavla jsem začal potkávat v našem sídlištním baru. Majitel restaurace, která sídlila hned vedle, vyslyšel naše prosby, že po půlnoci nemáme kde pít, a odkoupil zkrachovalou masnu, udělal z ní bar a nechal nás se tam zpíjet do němoty. Otvíračka byla od 22 hodin až do poslední mrtvoly. Bar ani nedostal vlastní název, páč pro nás to byla prostě Masna. Náš domov. Naše skrýš. Schovávačka před rodiči a místo, kde se po iks promile vymýšlely plány. Tak to bylo nakonec i s cestou na Zéland.

Pavel byl stejně starý kluk jako já. Podobný záliby jako já, prostě klasický přerostlý puberta, co se neuchytil po škole a své plány na lepší budoucnost vymýšlel jen při půllitru piva a u baleného jointa. Takže se ničím nelišil od nás ostatních. Když jsme se vždy potkali a dali do řeči, byl to klasický dialog o tom, jak to stojí za prd, že není práce a prachy se dají vydělat jen prodejem drog. On jelikož byl aspoň odvážnější, tak se tím i řídil a prodával trávu. Většinou jsem kupoval i od něj, takže jsme se setkávali i přes den, s trochu čistější hlavou. Jednou, když jsme nadávali na ženský, řekl jsem mu o Candy, že je právě na Zélandu. Nepamatuji si přesně, co řekl, sorry, ale hrála v tom roli jeho sestra. Myslím, že tam na čas byla, nebo její známý. Každopádně, po právě vykouřeným brčku, jsme se zasnili, jaký by to tam asi bylo. Jelikož jsme jediný obrázky či videa viděli pouze v Pánovi prstenů, tak naše představivost byla mnohem pestřejší, barvitější a pohádkovější. A tak jsme snili a básnili, vymýšleli plány jak tam přežít, no prostě jako kdybychom tam už byli. I když jsem to popsal v pěti větách, tak to trvalo asi půl roku. Pač v tom jsme my Češi profíci. Odhodlání a plány by byly, horší je se zvednout a začít pro to něco dělat. Ale jednou to přeci jenom prasklo. Po pravdě ani nevím, kdo to vyhrotil první, ale opravdu jsme se rozhodli, že jedeme.

Takže jsme začali zjišťovat potřebné informace. Já se poptal u Candy, Pája u sestry, něco jsme našli na internetu a vyčetli z cestovních příruček. Ale pořád nám vrtalo hlavou, co budeme dělat, když se neuchytíme, nenajdeme práci a skončíme úplně bez peněz. Strach byl větší a větší, protože dostat se zpátky stopem by asi nebylo lehký jako třeba z Německa. Tak jsme udělali tu největší a nejčastější pitomost, co každý člověk udělá napoprvé. Začali jsme pokukovat po agenturách, co by nám vše zprostředkovali, tzn. letenky, práci a ubytování. Po čase jsme na jednu narazili. Byl to mladý páreček, co se právě po třech letech vrátil. Takže získali kontakty, domluvili se se sadaři a za provize, jak od klientů, tak od sadařů, posílali vystrašený amatéry na cestu za poznáním. Když jsme si dojednali schůzku, přijala nás příjemná holčina asi tak dvacet osm let stará. Pozvala nás do kanceláře, čili domů, a vše nám důkladně vysvětlila. Vše spočívalo v tom, že nám najdou sad a zaříděj kontrakt. My si zaplatíme letenku a jim provizi 5000 Kč. Jelikož letenka stála 35 000 korun, tak už nás těch pět tolik nebolelo. Kór mě, páč já měl všeho všudy ulitých asi sedm tisíc v šuplíku. Vše jsme si tedy důkladně zaznamenali a slíbili, že dáme vědět. Znělo to docela důvěryhodně. Dokonce nám hrálo do karet, že její přítel se tam chystal, takže by nás mohl i někde vyzvednout a dopravit na místo. Ale pořád tam bylo to ale a co kdyby? Nechtělo se nám jen tak obětovat čtyřicet klacků. Hlavně mně, protože jsem neměl ani korunu a musel bych žebrat u našich. Ale jak to bývá, když se člověk nemůže rozhodnout, přijde seslání z nebe. V mém případě spíše z pekla. Dostal jsem totiž povolání na třetí kolo odvodů na vojnu. Dvakrát jsem to uhrál na ledviny a astma. Obojí bylo i jakž takž pravdivý. S ledvinami jsem byl na operaci a jednu mám stále menší než druhou a astma se mi projevovalo hlavně na jaře, protože jsem i trochu alergik, ale co si budeme povídat, když jsem mohl lemtat jak o závod a hulit jak protrženej, tak proč bych nezvládl vojnu. To ale samozřejmě nepřicházelo v úvahu. Takže vymyslet plán. Jak? No jednoduše. Musím do Masny.

V Masně jsem zjistil, že nejsem jediný, kdo dostal tohle milé překvapení. Taky jsem ale zjistil, že už to má být poslední rok, kdy vojna bude povinná, tudíž je větší naděje, že tě nevezmou. Na tohle jsem ale spoléhat nemohl. Zaujal mě nápad jednoho klučiny, který se rozhodl dělat totálního debila, rozesmát milé dámy v kanceláři a pak se třeba nějak domluvit. Když jsem ale později zjistil, jak dopadl, nápad byl rychle zrušen.

Co ten vůl udělal? Čekal na správnou chvíli, kdy použije svůj smysl pro humor. Ta podle něj přišla ve chvíli, kdy se ho paní zeptala, k jakému rezortu by byl rád přidělen. S úsměvem na rtech odpověděl: K lukostřelcům mladá paní. Mladá paní bohužel už nebyla tak mladá a taky byla asi unavená, takže našeho vtipálka poslala k paragánům.

No nic, řekl jsem si. Nebudu nic vymýšlet, když mi to prošlo dvakrát, napotřetí mi to musí dát. Bohužel jsem k tomu přistoupil svým klasickým ležérním způsobem, což znamená, že se mě máma den předtím zeptala, jestli jsem na to nezapomněl. Sakra. Bohužel už nebyl čas, musel jsem si sebou vzít rok starý výsledky od doktorů. Protože jsem pár měsíců předtím rezignoval na doktory a jakékoliv prášky, což už pomalu trvá dvanáct let. Ne nejsem buddhista! Jen tomu nevěřím a nehodlám financovat farmaceutický společnosti, co se tě pomalu snaží zabít. Jen pro zajímavost, alergie zmizela, astma též a ledviny poslouchají na slovo. Pán na odvodním k mé smůle taky, tudíž zjistil, že ani nevím jména léků, který podle zpráv požívám každý den. Dlouho to neprotahovali, poslali mě ven a za hodinu už jsem věděl, že je ze mne voják. Paráda, všechno v čoudu. To mě Pája zabije. Co budu dělat? Školu už nestihnu a civilka mě tedy nelákala. To už snad radši tu pakárnu. Po iks propitých dnech v Masně, jsem se ale rozhodl. Prostě uteču! Přeci mě nebudou hledat až na druhé straně planety. Svůj plán jsem sdělil Pájovi, který byl samozřejmě nadšen. Zavolali jsme do agentury a chtěli co nejrychleji jednat. I rodiče mi slíbili hotovost, takže jsem jen musel zvládnout utéct dřív, než mi přijde povolávací rozkaz. Slečna v agentuře nás ale upozornila, jestli víme, že na Zélandu mají obrácený počasí než u nás, což jsme samozřejmě nevěděli. A jelikož byl květen, doporučila nám vyrazit až kolem listopadu. To se mi zrovna nehodilo, ale už jsem byl ochotný riskovat cokoliv. Tak jsme si plácli, zaplatili poplatky a mazali pro letenky. Letenky jsme koupili u Cathai Pacific, můžu doporučit. Krom luxusních letadel, mají i ty nejkrásnější letušky v úboru Gejši. A pak už nezbývalo nic, než jen odpočítávat dny a měsíce. Při jednom sentimentálním večeru, mě ještě napadla jedna věc, která mi podle mne zachránila zadek, i když se to už asi nikdy nedozvím. Jelikož jsme dostali od agentury i potvrzení s razítkem, napadlo mě to poslat na vojáky. Jelikož jsem měl naklopíno, napsal jsem krásný motivační žvást podobný téhle knize. Buď tě dojme, rozesměje anebo tě unudí k smrti. Tu třetí volbu jsem si samozřejmě nepřál, tak jako si ji nepřeji ani u tebe, milý čtenáři. Napsal jsem něco ve stylu, že vojna je skvělá věc, že je škoda, že se ruší, protože z kluků dělá dospělý chlapy a že se těším až se stanu psovodem. Ale jestli by bylo možné dostat odklad, protože se mi naskytla příležitost odjet na Nový Zéland. S okopírovanou smlouvou a letenkou jsem to hodil do obálky, zalepil a druhý den hodil do poštovní budky. Ptáte se, jaká přišla odpověď? Já taky. Nepřišlo totiž nic. Už nikdy. Do teď nechápu, jestli se nade mnou někdo slitoval, anebo na mne jen sprostě zapomněli. Každopádně vojna se za rok zrušila, takže mne to dál netrápilo. Vše tedy bylo připraveno.

V práci jsem dal výpověď s tím, že budu pracovat do konce října. Dával jsem si i brigády navíc, abych měl nějaký kapitál s sebou. Užíval jsem si poslední léto a těšil se, že přijedu rovnou do dalšího. Všude jsem o tom vyprávěl, každého tím otravoval, až mi pár lidí začalo rovnou říkat Zélanďane, aniž bych tam vůbec odjel. Pak ale přišel jeden krásný den. Ke konci léta jsem se sešel se svoji nejlepší kamarádkou Sabinkou na drink. Samozřejmě nemusím popisovat, o čem se vedla konverzace. Když jsem jí oznámil, že už se to blíží, podotkla zajímavou věc a to, že od té doby co jsme se poznali, což bylo asi ve třinácti na táboře, se mi lepí smůla na paty, kde může, a to hlavně, když je ona poblíž. Sama to moc dobře věděla, páč mě z ní hodněkrát tahala. A že teď konečně možná přišla ta chvíle, kdy jsem si vybral všechnu karmu za sviňárny, který jsem prováděl, a bude jen dobře. S úsměvem na tváři a souhlasem s její vizí jsme se rozloučili. Při odchodu jen tak prohodila: Stejně se moc neraduj, potkal ses se mnou, takže neodjedeš, pamatuj. Oba jsme se tomu zasmáli a šli si svojí cestou. No a co se nestalo. Druhý den mi zvoní mobil a slečna z kanceláře nás prosí, jestli se můžeme dostavit. Aj aj, to nezní dobře říkám Pájovi. On to tak hrozivě neviděl. Jistěže, neznal Sabinu. Poté co jsme dorazili, čekalo nás to nejhorší. Se slzami v očích nám oznámila, že její přítel byl zadržen na letišti v Aucklandu letištní policií. Šli najisto. Asi dostali tip. K naší smůle měl s sebou list všech jmen lidí, kteří se chystali na kariéru česače. A to bohužel na Zélandu nemají rádi! Pokud zjistí, že tam jedete jen přímo kvůli práci a ne kvůli krásám země, hrozí vám potíže v podobě urychleného letu zpět. Hlavně když nemáte dojednaný pracovní povolení. Tak nám vysvětlila situaci a doporučila všechno zrušit. A minimálně na rok to nezkoušet. Protože netuší, o jak velký problém se jedná. Provizi nám vrátila a se slzami v očích vyprovodila. No co jí máš tak říct? Chudák. A byla upřímná aspoň. Jenže po tom, co jsme vrátili letenky a naštvaní šli každý domů, jsem si říkal, že vězení v porovnání s výsměchy svých kamarádů a všech lidí, kterým jsem vyprávěl a přesvědčoval, že opravdu nekecám, že opravdu odjíždím dobýt Zéland. To se bohužel, milý vážení, ani nedá popsat natož napsat, takže se o to ani nebudu pokoušet. Spíš bych vám jen chtěl vypsat důvody, proč se vykašlat na agentury nebo různé dohazovače:

a) Přijdete o to nejlepší na začátku. Ač to zní hrozně, všechny ty trable s cestou, ubytováním a hledáním práce jsou k nezaplacení. A věřte mi, že na to později budete rádi vzpomínat.

b) Poznáte víc sebe a co je ve vás. Popřípadě jak nízko dokážete klesnout pod svoji důstojnost.

c) Pravděpodobně budete pracovat a bydlet s Čechama, Slovákama nebo Polákama (ti jsou totiž všude), takže se připravíte o možnost zdokonalování jazyka. Pokud nechcete excelovat v polštině.

d) Lidi jsou pohodlný. Proto i když budete dělat za minimum, necháte se tím zpohodlnit. Proto přijdete o lepší nabídky, o kterých možná ani nebudete mít páru.

e) Je pravděpodobný, že s vámi uzavřou kontrakt, takže nebudete mít volnou ruku a možnost rozhodování.

Takže prosím vás. Vždy na vlastní triko. Pokud ale přece strach nepovolí, zkuste Erasmus. Já tu možnost neměl. Posledních pár let ale potkávám spousty studentů a jsou nadmíru spokojeni. Tak proč ne.

.

Zabitej rok

Takže všechno padlo. Nemohli jsme tomu uvěřit. Já dva týdny ani nevylez z domu. Hanbou bych se propad. Ani s Pájou jsme se moc nestýkali. Prostě konec. Jako rozchod nebo smrt blízké osoby. Hlavně jsem byl také bez práce, takže i doma napětí. Pak ale naštěstí přišla jiskřička naděje, která mi popravdě změnila život. Od známých jsem se dozvěděl, že jeden známý ze sídliště otevírá s kamarádem music bar v Malešicích. Osobně jsem ho moc neznal. Věděl jsem, že se mu říká Dundee, a trochu jsem si ho pamatoval ze základky, kde byl vzorným studentem. Takový ten klučina s krátkými vlasy a brejlemi. Tak jsem přijel na kolaudačku. Dundee se samozřejmě od základky značně změnil. Takže mě přivítal dlouhovlasý vysoký týpek, co miluje rock. Dobrý, říkal jsem si. Samozřejmě to byla party asi na tři dny a ani si z toho moc nepamatuji. O pár dní později jsem šel s kamarádem na koncert Tří sester. V největším laufu mi zazvonil mobil. Volali mi právě z Malešic, že by se mnou chtěli mluvit. Slíbil jsem, že dorazím po koncertě, ač jsem tomu sám moc nevěřil. Jelikož jsme ale vyskákali hektolitry piva, potřebovali jsme se ještě dodělat, tudíž jsem navrhl, abysme se tam jeli podívat.

Bamboo bar byl a stále je na sídlišti Malešice. Oranžová barva a veselá přátelská nálada tě vždy ráda přivítá. Takže když jsme dorazili, cíl byl jasný: Kalíme do rána! To se ale rázem změnilo, když mě páni majitelé oslovili, jestli mám minutku. Zajímavé už zpočátku bylo to, že se mnou nevedl debatu Dundee, ale jeho spolumajitel Varlos. Povídal si se mnou jak s letitým kamarádem a značně mě znepokojovalo, že toho o mě docela hodně ví. Díky bohu to podle mého vyjeveného ksichtu rychle poznal a zeptal se mě: Ty si z té kolaudačky nic nepamatuješ, co Taliči? Velmi rád jsem přitakal. Z Varlose tedy vypadlo, že jsem mu tehdá někdy k ránu u fotbálku odvyprávěl celou historku o našem neúspěchu. Snad jsem i skoro brečel. Proto mi nabídl, jestli bych u nich nechtěl pracovat. To už se vyjevený ksicht proměnil ve vyvoranou a ještě tak třikrát udupanou myš. Ani jsem se neptal proč a jak, plácli jsme si, zavolali Dundeeho a za chvíli už zapíjeli nové přátelství. Jen jsem podotkl, že ale se Zélandem stále počítám, na to všichni: To víš, že jó, my taky, tak už pí. Ano, byl jsem furt za pohádkáře, ale v duchu jsem si stále říkal, že odjedu.

Tak jsem měl práci. Bar frčel skvěle. Jelikož to bylo v období, kdy se stolní fotbálek stával v Čechách posedlostí, pořádali jsme turnaje a přebírali fotbálkové týmy, aby u nás měli domácí hřiště na ligové zápasy. Do toho halda známých, otevíračka, do kdy jsme uznali za vhodný. Taková druhá Masna, ale pro mne výhodnější v tom, že já měl klíče a já rozhodoval, kdo půjde a kdo zůstává. Ano správně, ženský zůstávaly skoro vždy. Bamboo mně dalo strašně moc. Jelikož to bylo něco nového, i v té lokalitě nevídaného, sjížděly se tam stovky lidí. Jelikož jsme si vždy zakládali na přátelské atmosféře a nezáleželo, odkud jsi přitáhl, měli jsme stále narváno. A já, jakožto barman, jsem toho dokázal náramně využít. Ženský se střídaly jak na běžícím pásu. Vůbec jsem to nechápal. Nikdy jsem žádný Don Juan nebyl, ale tam co se dělo, pánové. No vodil jsem si to. Takže jsem postupem času úplně zapomněl na nějaký Zéland. Pája se občas stavil na bar pokecat. Ale když začal povídat o tom, že za rok jedeme, kýval jsem mu podobně, asi jako když mi tam ožralý slečny brečely na baru. Měl jsem se jak v ráji.

Asi za půl roku se vrátila Candy. Už jsem k ní netíhl, natož k nějakému Zélandu. Ale chtěl jsem ji vidět, samozřejmě. Když jsme se sešli, připadala mi jiná. Ani ne tak vizáží jako elánem a nadšením, které vyzařovala. Asi na drogách říkal jsem si. V momentě, kdy jsem se jí zeptal, jak bylo, už se nezastavila. A to doslova. Hezky se to poslouchalo. Prej nádherná země, neuvěřitelný lidi, miliony cestovatelů ani se jí nechtělo domů. Ale koho to zajímá. Já mám přeci mnohem zajímavější příběhy! Když mě pustila konečně ke slovu, spustil jsem svoje story. Asi tak po hodině vyprávění jen o Bamboo, kalbách a ženskejch, jsem si všiml, že už ji to moc nezajímá. Když jsem pak jel domů a v autobuse přemílal naši konverzaci, napadlo mne, jak se naše příběhy lišily. Moje byly stále stejný. Stejný bar, stejný lidi, dobrá, aspoň ty ženský se střídaly, ale všechno takový fádní a monotónní. Tak jako si člověk říká, že nechce dopadnout, když pozoruje svoje rodiče. Tak jsem pár dní potom zavolal Pájovi a sešli jsme se k další poradě.

Pája taky tápal. Práci neměl, takže stále obchodoval s bylinkami. Po delší a rozumný debatě, jsme se rozhodli, že to zkusíme znovu. Poučeni z nezdarů jsme se do toho pustili s ještě větší vervou. Já se hlavně začal scházet s Candy a vyzvídal každou možnou informaci, která by nám pomohla uskutečnit náš plán. Jelikož neměla doma internet, chodila ke mně. Vždy jsem jí prvně nechal vyřídit svoji poštu a další věci, poté jsme se věnovali už jen Zélandu. Samozřejmě bylo jen otázkou času, kdy přijde čas na sex, vzhledem tomu, kolik času jsme trávili společně. Ano přišel poměrně brzo, takže poté: Ahoj, můžu přijet na internet, bylo spíše krycí heslo. A pak přišel den, můj asi nejlepší v životě, kdy jsem věděl, že jedem.

Jednou opět přijela na internet. Když jsem jí vyprovázel, zmínil jsem se, že jdeme poměrně velká parta kalit na Vyšehrad, jestli se nechce přidat. Pozvání přijala, protože chtěla vyrazit ven s kamarádkou, co poznala na Zélandu. Super, další kontakt. Když jsem dorazil na hradby, byla tam už značná skupinka lidí. Jelikož bylo asi pět hodin, byla před námi ještě dlouhá cesta. Ale chopili jsme se toho statečně. Když asi po dvou hodinách přijela Candy s kamarádkou, už jsem měl slušně naklopeno. Oznámily mi, že jejich šéf z jednoho sadu, kde strávili nejvíc času, má narozeniny a že mu chtějí zavolat a popřát. Tak jestli chci, můžou se nám zeptat rovnou na práci. Samozřejmě jsem s nadšením souhlasil. Tak mu zavolaly, zazpívaly hodně štěstí a zmínily se o nás. Šéfík souhlasil a vzkázal, že nás koncem listopadu očekává. Wow. Nevěřil jsem vlastním uší. Jakýpak agentury. Zavolal jsem Pájovi, že máme tři měsíce na vyřízenou a jal se slavit, ale ve velkým! Moc si toho nepamatuji, ale kolem půlnoci jsem se objevil s Dundeem v bytě u dvou slečen. Když jedna z nich začala rozjíždět ňáký věci, Dundee vzal mobil a objednal si taxíka. Měl slečnu a chtěl být věrnej. No a já? Já měl super den. Ráno s Candy, potom super zpráva, už jsem neměl co ztratit, tak jsem zůstal. No a nakonec i získal a to obě najednou.

Pak už to šlo všechno jak po másle. Nic nás nemohlo zastavit. Opět jsme si objednali letenky u Cathai Pacific. Tahle společnost je krom kočiček na palubě taky dobrá v tom, že první přebukování letenky máte zadarmo. Hned vám vysvětlím, v čem je to výhodné. Pokud cestujete na Zéland, připravte se, že po vás budou chtít kapitál minimálně na tři měsíce. Tehdy to představovalo asi tři tisíce novozélandských dolarů. Na koruny to bylo asi padesát tisíc. Pája ty peníze měl, něco z obchodu, něco rodiče. Ale já měl prd. Všechnu výplatu z Bamboo jsem v Bamboo opět nechal. To jsem si bohužel tehdy neuvědomoval. Takže pokud se dostanete do stejné situace jako já, použijte stejný trik. Já jsem si totiž koupil letenku se zpátečním odletem za měsíc a půl. Takže mi bohatě stačilo jen dvacet tisíc. V momentu, kdy vás pustí z letiště, letenku si přebukujete na neurčito. Chytrý co? Takže jsme měli skoro vše poctivě připravený. Já ke konci pracoval každý den, abych aspoň něco našetřil. Bohužel až tak zarputile, že když byl děda v nemocnici, nestihl jsem se s ním ani rozloučit. Když jsem volal, kde vlastně leží, už bylo pozdě. To byla taková tečka, že jsem usoudil, že je opravdu čas odtud zmizet. A už jen počítal dny. Bylo na čase zvednout křídla v pravý čas, kvůli dalšímu důvodu. Pomalu se do mě zamilovávala mladší maminka, co jsem s ní posledních pár měsíců spal. A já byl srab jí říct do očí, že já ten druhej táta nebudu. Takže když přišel poslední týden, radostí jsem plakal. Už abych byl pryč. V Bamboo byla veliká rozlučka. Přišlo hodně lidí. Pár z nich se přišlo ujistit, jestli to zase není kec. Ale nebyl. Díky bohu. Letěl jsem na Nový Zéland!

První let v životě

Po vydařené rozlučce jsme už jen pilovali poslední detaily. Čím víc se blížil den odletu, tím víc jsem zjišťoval, kolik věcí mi chybí. Hlavně věci na dlouhé cesty a spaní v přírodě. Neměl jsem žádný pevný boty, spacák tak akorát na Slapy a to jen v létě, no a o stanu ani nemluvě. Hadrák hadr. Jelikož jsem ale neměl ani korunu, nezbývalo jen doufat, že tam něco vydělám a postupně dokoupím. Pár dní před odletem se u nás stavilo příbuzenstvo, od mladých až po nejstarší. Dostal jsem nějaký dárky na cestu, popili jsme a poslechl jsem si poslední rady. Když jsme se loučili, jediný, kdo to bral trochu vážně, byla babička. Při vzájemném objetí mi řekla, ať se tam mám dobře, a že už se asi neuvidíme. Tak jsem se zasmál a slíbil, že do roka a do dne jsem zpátky. Pak už přišel poslední den a čas na balení. Samozřejmě máma si to nemohla odpustit a musela mi asistovat. Takže ve finále to bylo tak, že jsem jí jen házel věci ze skříně. Jedinou rozepři jsme měli, když mi chtěla přibalit prášky proti epilepsii. Pár měsíců zpátky se mi totiž stala nepříjemná věc.

Přišel jsem jednou ráno po dlouhý návštěvě z Masny. Máma zrovna vstávala do práce. Šel jsem se ještě naposled vyčůrat, než padnu do kómatu. Bohužel kómat přišel dřív, než bylo plánováno. Začala se mi točit hlava a dělat mdlo před očima. Říkal jsem si, že to je asi z nadmíry alkoholu a hulení, tak svou potřebu dokončím v sedu. To už jsem ale bohužel nestihl. Probral jsem se v mámině náruči. Docela šok. Když jsem zjistil, že nikde není nachcáno, začal jsem z ní lámat, co se stalo. Odpověděla, že slyšela zvuky ze záchoda. Jelikož mě slyšela přijít, zprvu myslela, že zase bleju. Příjemný slyšet. Když to ale nepřestávalo a začínaly se ozývat i rány, radši otevřela dveře. V tu chvíli jsem na ni vypadl klepající se v křečích. To bylo i na mne dost. Takže ač odpůrce všeho, co má bílý plášť, jsem souhlasil, že po troše spánku, se nechám vyšetřit. CT dopadlo dobře naštěstí, ale chtěli si mne tam nechat. Než jsem spustil svoje, co si o nich myslím, máma to radši vyřídila za mne. Podepsali jsme revers a vypadli ven. Jelikož jsme se zmínili, že letím na rok mimo ČR, doktorka mi předepsala daný počet prášků. Takže když jsme opouštěli lékárnu, vypadal jsem, jako když si nesu tři kartáče cigaret. No a právě tyhle kartóny, mi chtěla máma přibalit. Tak jsem rázně protestoval, že se nenechám poslat hned zpátky s podezřením na vařiče drog. Prošlo to. K večeru se stavil kamarád Megy, že dáme jointa. Docela se mi to hodilo, potřeboval jsem pročistit hlavu. Zašli jsme tedy i za Pájou domů. Měl doma pěknej mrdník, ještě balil. Později z něho ale vypadlo, že nebalí na Zéland, ale teprve věci, které si nechá u rodičů. Z výrazu Megyho tváře jsem usoudil, že nejsem jediný, kdo je lehce překvapen. Jelikož už bylo jedenáct hodin večer, radši jsme ho nechali o samotě. Jen jsem mu připomněl, ať ráno nemá zpoždění, protože nás vezli moji rodiče. Když jsem dorazil domů, vše se chystalo ke spánku. Vzal jsem si k sobě našeho pejska, malou čivavu Daisy, která evidentně tušila, že pláchnu do zaječích, a v poklidu usnuli. Ráno jsme vstávali brzo, asi kolem pátý hodiny. Po menší snídani naházeli věci do auta a jeli pro Páju. Když jsme dorazili k jeho paneláku, ještě tam nebyl. Pro jistotu jsem mu zavolal. Naštěstí nespal a akorát vyrážel. Tedy aspoň říkal. Protože jsme na něj čekali ještě asi patnáct minut. Ne nadarmo se o pár let později začalo říkat lidem, co brzdili: Prosím tě pojď, a nedělej Páju. Když dorazil, s omluvou naházel věci do kufru a vyrazili jsme na letiště. V autě se mi svěřil, že vůbec nespal, takže ve finále, díky bohu jen za těch patnáct minut. Když jsme dorazili na letiště Ruzyně, měli jsme asi dvě hodiny rezervu. To v dnešní době už nepřichází v úvahu. Jenže tehdy jsem letěl poprvé a vše řídila máma. Když jsme čekali ve frontě na odbavení a rodiče stáli opodál, oba jsme se ujistili, že nikdo nic nepřeváží. Pája se jen svěřil, že má ubalený brčko a že ho dáme před odletem. Ses asi zbláznil?! Namítal jsem. Letěl jsem poprvé v životě a rovnou takovou dálku. Pája mě ale psychologicky přesvědčil, že mi to naopak prospěje a víc si to užiju. No, samozřejmě jsem souhlasil. Jen jsme museli vymyslet plán, jak se zbavit našich, aby s námi nešli až k bráně. To by totiž nekoukali, jak synáček mizí do ciziny, ale tak akorát do vězení. Řekl jsem jim tedy, že radši půjdeme dřív, ať máme dost času najít místo odletu. Zabralo to. Tak přišlo na loučení, povzbuzující slova a polibky. Poté jsme vyrazili k bráně. Když už jsme byli asi dva metry od pána, co kontroloval letenky a pasy, otočili se a začali mávat. Rodiče mávání opětovali. Ale jelikož asi máma viděla moc amerických kokotin, chtěla mě vidět, jak zacházím. Nepřestávej mávat, mrmlal pod vousy Pája. A tak jsme mávali a mávali. Matka asi začala natahovat, páč táta zavelel k odchodu. Takže nakonec jsem to byl já, kdo je sledoval odcházet. Taky zvláštní pocit. Jak opustili letištní halu, vyběhli jsme druhou stranou k parkovišti. Našli jsme správný místečko a odpálili poslední brčko v ČR. Snad ne poslední uklidňovali jsme se. Tak jsme si vesele kouřili, poté i cigarety, vesele povídali, že jsme ani nepostřehli, jak ten čas letí. Když jsme se vrátili do haly, náš let už blikal. Takže slušná panika. Hlavně doma bych to asi těžko vysvětlil. Mimochodem, tenkrát jsem ještě netušil, že jsem aktivoval blázniviny spojené s lítáním. Každý můj let je totiž plný trablů. Nechtějte ale teď po mně, abych vám je vyprávěl, protože než byste je všechny přečetli, zabralo by vám to víc času, než kdybyste se na Zéland vydali osobně. S trochou zmatku jsme ale doběhli v čase do naší brány, ukázali pasy a letenky, a byly vpuštěni do letadla. Našli jsme svoje sedadla a já si vyprosil u okénka, protože jsem chtěl všechno důkladně sledovat. Jelikož joint splnil, co měl, byl jsem hodně senzitivní, navíc když jsem byl poprvé v letadle. V momentě, kdy se zavřely dveře, letadlo se začalo pohybovat a kapitán něco začal mrmlat do mikrofonu, jsme se oba na sebe podívali a řekli navzájem: Už žádná čeština, kámo. Značně jsme nad sebou zapochybovali, ale jak se spustili turbíny naplno, byla mně nějaká angličtina ukradená.

Nevím, jaké jste měli pocity vy, když jste poprvé letěli, ale já si rozhodně nepředstavoval katastrofu nebo oheň na palubě. Spíš jsem byl unesen tou silou, a jak to všechno funguje. Když jsme nabrali správnou rychlost a zvedli se od země, to byl pocit. Směs adrenalinu, očekávání, radosti (i té zelené v plicích), mě dojala, až rozesmála štěstím. Letěli jsme British Airways do Londýna. Takže doba letu měla trvat něco málo přes hodinu. Po chvíli se začalo podávat občerstvení. Naše první zkouška angličtiny. Naštěstí se jednalo jen o to odpovědět, jestli chceme kuřecí či sýrový sendvič. To jsme tedy zvládli na jedničku. Když se mě pak slečna zeptala, co chci na pití a já odpověděl kafe, začala mě parodovat a přidávat k tomu německý akcent. Kráva. To jsem ještě netušil, jaký akcent mě čeká na Zélandu. V Londýně jsme přistáli včas a měli asi dvě hodiny na přestup. Tak jsme strávili většinu času venku pokuřováním a pitím piva. Cestou zpátky do letištní haly jsme se od srdce zasmáli. Přiletělo totiž letadlo plné cestujících arabského původu. Většina z nich měla klasický plnovous jako Bin Ládin. Partička asi třiceti lidí, slušně připitých, se vyvalila ven a začalo divadlo. Všichni se totiž začali svlékat do spodního prádla. Kolemjdoucí jen nevěřícně čuměli, tak jako my. Po chvíli jsme ale zjistili proč. Letěli totiž zpět do své země, takže se začali oblékat zpátky do svých hábitů, roušek a spoléhali na to, že než dorazí na rodnou půdu, tak vystřízliví. Použité oblečení, jako džíny, trička a podobně, začali dávat lidem okolo, popřípadě vše rvali pod sedadla a všude možně do rohů letištní haly. Já jim dám Alláh, podotkl jsem.

Z Londýna jsme letěli do Hong Kongu. Let trval asi deset hodin. To už jsme letěli letadlem od Cathay Pacific. Takže každý vlastní televizi, mraky filmů a hudby. No a ty stevardky. Luxus. Asi po třetím filmu už jsem to zatáhl a vyslal se do říše snů při poslechu muziky. Vzbudil jsem se tak akorát půl hodinky před přistáním. V Hong Kongu jsme měli asi tři hodiny pauzu, tak jsme chvíli blbli venku. Ale radši jsme se nevzdalovali od letiště. Bohatě nám vystačily výstupní dveře z letiště. Protože ten rozdíl, když člověk opustí letištní halu s klimatizací a objeví se venku, kde je totální humidita, vzduch asi jako v sauně, je opravdu k pobavení. Tak jsme si hráli jak malý kluci. Pak už přišel čas na poslední etapu naší cesty. Dalších deset hodin letu do Aucklandu.

Letadlo jsme měli podobné tomu předchozímu. Takže nad míru spokojeni. Let probíhal podobně. Koukali jsme na filmy, poslouchali muziku a odpočítávali hodiny. Asi tak v půli letu, letušky začali rozdávat formuláře pro cizineckou policii. Důkladně nás upozornili, že musí být vše správně vyplněné. Tím nás moc nepotěšily, protože jsme rozuměli asi tak půlce. Měli jsme sice mini slovník v kapse, ale stejně to nestačilo. Asi po hodině slečny začaly vybírat formuláře zpět. My jako jediný jsme to ještě neměli hotový. Naštěstí pro nás, hodný pán v bílé košili se nabídl, že nám s tím pomůže. Tehdy ještě netušil, kolik to zabere času a utrpení. Ptal se nás na všechno několikrát po sobě a k tomu si pomáhal rukama i nohama. Nakonec jsme to všechno zvládli. Zavolal letušku a s potem na čele jí předal naše informace. To my už jsme vedli konverzaci o tom, jak to je s naší angličtinou špatné. Ale nebylo možné už couvnout, tak jsme to zkoušeli brát s humorem. Humor nás ale přešel hned po přistání. Hlavně Páju.

Poté, co jsme opustili letadlo a vyzvedli bagáž, jsme už jen čekali na kontrolu pasů a znova kontrolu zavazadel. Vše jsme brali ale v pohodě, protože už jsme věděli, že jsme tam, kde jsme chtěli být už před rokem. Jenže naši radost přerušil čtyřnohý tmavý pejsek, co se objevil v terminálu. Byli jsme totiž tak blbý, že ač jsme věděli, že nic nepašujeme, volali jsme na něj. Když přiběhl, začali jsme si s ním hrát a mazlit. Po chvíli se ale objevil přízrak v podobě asi dvousetkilového maurského policajta. Když se dopotácel k nám třem, chytil pejska za obojek a začal ho pobízet k práci, kterou uměl nejlépe. Bohužel k Pájově smůle si doslova zamiloval jeho batoh. Takže když se pan obrovský zeptal, že čí je to zavazadlo, milerád jsem ukázal na něj. Netrvalo to dlouho a pan policajt pokynul Pájovi, ať ho následuje. Stihli jsme si akorát říct, že na něj počkám hned u vchodu. Docela pecka vám tedy řeknu. Hlavně ty pohledy lidí okolo taky nebyl příjemný. Uklidňoval jsem se tím, že se přeci nemůže nic stát. Drogy nepřevážíme, dokumenty máme legální a kontakty na sad a šéfa mám napsaný ve slovníku, tudíž u Páji to najít nemohou. Za chvíli jsem byl na řadě u pasového. Byl jsem strachy podělanej, a tak jsem začal jednat. Vyndal jsem si všechny dokumenty o jejich zemi, turistická místa, foťák kolem krku, sluneční brýle na hlavu a vytvořil ze sebe echtovního turistu. Když jsem přišel na řadu, s úsměvem na tváři jsem přistoupil k okénku. Díky bohu jsem nedostal podobného obra, co odvedl Páju, ale paní středního věku. Schválně jsem jí tam podal úplně všechno, co jsem měl v ruce, i když se ptala pouze na pas a tvářil se jako ten nejvíc pozitivní Američan, co nezkazí žádnou zábavu. Jen ta žvýkačka mi chyběla. Tudíž jsem si rval nervy kusy dásní místo toho. Hlavně když jsem si uvědomil, že možná ještě někde existuje ten seznam, co tehdy zabavili tomu mladému podnikateli, co nám to zavařil. Paní ale po chvíli hledání v počítači vytvořila úsměv na tváři a zeptala se mě, co tu chci dělat. Naučit se surfovat a mluvit anglicky odpověděl jsem a roztáhl úsměv po celé šíři hlavy. Naštěstí mi úsměv vrátila zpátky a s přáním hodně štěstí mi vrátila všechno zpátky. Když jsem přišel na řadu s batožinou, zjistil jsem, jak dobrý to byl nápad, naučit se co nejrychleji anglicky. Proč? Protože když kontrolovali můj stan a spacák, paní se mě zeptala: Is that new? (je to nové?) Já ale rozuměl: Is that you? (jsi to ty?), což jsem si přeložil tak, že se mne ptá, jestli je to moje, takže jsem odpověděl: yes, it‘s my (ano, to je moje). Všichni v tu chvíli přestali pracovat a podívali se směrem ke mně. Znáte to, taková ta situace, kdy si uvědomíte, že větší idiot než vy okolo není. A bohužel nebyl, protože jsem stejnou otázku dostal ještě třikrát a samozřejmě třikrát stejně odpověděl. A dokonce jsem se i na potřetí zlobil. Ale ve chvíli, kdy jeden ze zaměstnanců přinesl velkou tubu, která vypadala jako sprej proti hmyzu, mi to všechno došlo. Než jsem ale stačil vykoktat, co jsem měl, obsluha právě začala s totální sterilizací všeho, co jsem měl při ruce. Bože, to byl trapas. Ještě že nevystříkali i mne samotného, říkal jsem si. Později jsem se někde dočetl, že si Zéland na tomhle zakládá. Nechtějí riskovat jakékoliv viry, plísně, či bakterie. Můžete dokonce i dostat pokutu, když u vás najdou potraviny. V momentě, kdy už nebylo přes mlhu vidět ani na krok, mi pokynuli k odchodu. Samozřejmě s úsměvy na tváří a kroucením hlavy. Vyližte si, uklidňoval jsem se, pač, ač jsem nevěděl nic po anglicky, věděl jsem něco mnohem důležitějšího. Ano, dostal jsem se sem a splnil si svůj sen! U Páji jsem si ale tak jistý nebyl.

Jelikož jsem se nechtěl vzdalovat od východu, kdyby ho pustili, s kocháním a vypitím prvního piva, jsem ještě počkal. Tak jsem šel jen na cigárko a nespouštěl oči ze dveří, odkud měl Pája snad vylézt. Po vítězném cigárku jsem se poslušně vrátil a vyčkával. Po chvíli se otevřely dveře. Nevyšel ale Pája. Vyvedli mladou holčinu a to slušně vyklepanou. S citem pro ženy jsem usoudil, že je to Češka. Když si sedla poblíž, přišel jsem k ní a oslovil ji. Ještě se třásla. Říkala mi, že jí odvedli společně s přítelem, protože jim našli v batohu kontakty na sady a telefonní čísla. Nevěděli ani plán cesty, natož turistické místa. V duchu jsem se uklidnil, že to jsme si s Pájou naštěstí nastudovali. Dostala slušně zabrat. Zvládla se z toho vykecat, ale o příteli si tak jistá nebyla. Když jsem jí řekl o Pájovi, trochu ji to uklidnilo, protože už v tom nebyla sama. Když trochu opadl stres, začali jsme vtipkovat, že v nejhorším budeme cestovat spolu. Mně po tom napadlo dát vědět rodičům, že jsem na místě. Zjistil jsem ale, že mám vybitý mobil, a někam chodit a hledat budku se mi nechtělo. Tak jsem dostal z čista jasna nápad. Připlížil jsem se k automatu na Coca Colu. Nenápadně ho posunul od zdi a vypojil ze zásuvky. Hlavně nenápadně. To přestalo fungovat hned, co jsem zjistil, že mají rozdílné zásuvky. Tudíž jsem musel zpátky k batohům a začal hledat takový ty chytrý rozdělovače pro turisty. Tady se musím ještě zmínit, že to byl dáreček od naší slavný agentury tehdy. Aspoň k něčemu byli dobrý. Tak jsem začal hledat a hrabat v krásně složených věcech od maminky, když po chvíli slyším za svými zády povědomý hlas, který se mne ptá, co děláš vole? Pája. No sláva. Co ti tam tak dlouho dělali, vole, strkali ti prst do zadku? ptal jsem se hned škodolibě. To prej ne, ale užil si svoje. Hlavně proto, že uměl anglicky asi stejně jako já. Takže když se ho pan obrovský zeptal, jestli v tom šampónu co právě držel je extáze, Pája odpověděl ano. Proč? Protože rozuměl otázce trochu jinak, než byla položena. On totiž rozuměl, že se ho pan obrovský zeptal, jestli někdy požil extázi. A jelikož cítil respekt a nechtěl lhát, odpověděl pravdu. V tom případě se mu začali ve všem hrabat a šampón samozřejmě zdevastovali. Když nic nenašli, položili mu pár otázek, kterým už naštěstí rozuměl a odpověděl správně. Po krátké poradě ho tedy pustili. Mně akorát furt nehrálo, proč ten pes tak miloval ten jeho batoh. Na to mi pohodově odpověděl, že v něm celej život nosil a prodával svoje zboží. Bože, ty jsi debil, říkám. Slečna vedle se zasmála a ptala se, jestli neviděl toho jejího. Já mezitím našel ten rozdělovač, a tudíž jsem se chtěl vydat zpátky k automatu. Když jsem ale viděl, jak k němu právě přišla policejní eskorta s uklízečem a začali vše důkladně prohledávat, navrhl jsem, že je správný čas odejít. Rozloučili jsme se se slečnou, popřáli jí hodně štěstí a vyrazili. Já ještě dostal nápad, že si koupím tabák. Cigarety totiž byly strašně drahý. Vybral jsem náhodný balíček, k tomu přidal dvě pivka a konečně jsme vkročili na vysněnou pevninu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak jsem dobyl Nový Zéland a jak Nový Zéland dobyl mě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.