Julinka a její zvířátka –
Prázdninový zvěřinec

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Rebecca Johnson

Julinka a její zvířátka –
Prázdninový zvěřinec – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola
5
Veterináři musejí být občas mazaní!

Když jsme rozvěsily všechny plakáty, uháněly jsme za mámou a Maxem, kteří už se vrátili na pláž.

Byly tam spousty lidí a mnozí předváděli jakýsi podivný tanec. Mamka s Maxem taky.

„Co to děláte?“ zeptala jsem se udýchaně.

„Lovíme slávky!“ odpověděl Max a pyšně mi ukázal svůj kyblík, ve kterém leželo asi deset hladkých hnědých zavřených mušlí. „Koukněte!“ Max položil jednu slávku do mokrého písku a my jsme udiveně sledovaly, jak se schránka mírně otevírá, zvedá se jedním konec vzhůru a zavrtává se do písku.

„Najdete je tak, že zavrtáte chodidla do mokrého písku,“ poučila nás maminka.

Zuzka a já jsme se také pustily do lovu a brzy už jsme přidávaly Maxovi do sbírky další kousky. Když jsem se rozhlédla, uviděla jsem mezi lovci i ty rybáře ze včerejška.

„Proč je všichni sbírají?“ zeptala jsem se a přestala se kroutit, abych slyšela odpověď.

„Někteří jenom pro zábavu, jako my,“ pověděla mi maminka. „Další je používají jako návnadu. Vypáčí schránku nožem a navléknou slávku na háček. Ryby je milují.“

Zuzka, Max a já jsme se podívali na naše lesklé slávky v kyblíku. Max se zatvářil nešťastně. „Já nechci, aby moje slávky umřely.“

„Mám nápad, Maxi,“ zašeptala jsem. „Odneseme je až za ty přílivové tůňky, kde je nikdo nenajde, a tam je vypustíme.“

Všichni jsme se shodli, že je to dobrý plán, a máma ukryla kyblík pod svou osušku, protože kdyby si nás někdo všiml, mohl by nás sledovat a slávky pak vysbírat.

Kudrnáč se radostně rozběhl napřed. Miluje dobrodružství.

Vysypali jsme slávky do písku, rozsadili se okolo nich a sledovali, jak se zavrtávají. Dohadovali jsme se, která zmizí jako poslední, když vtom jsme ucítili známý zápach.

„Ale ne!“ zasmála se mamka. „On tu rybu našel!“

No jistě, Kudrnáč byl celý od mokrého písku a vítězně držel rybu v tlamě. Měla napůl ulomenou hlavu a chybělo jí oko. Kudrnáč pyšně vrtěl ocasem.

Zuzanka si hlasitě povzdechla. „Ale Kudrnáči, vždyť už jsi zase jako čuně!“

Mamka se mu pokusila rybu vzít, ale Kudrnáč si myslel, že to je hra. Vesele okolo nás běhal v kruzích a pak zamířil přes pláž k našemu stanu. Všichni jsme pochopili, komu tu rybu nese!

„Tati!“ ječeli jsme a pelášili za ním, jenže už bylo pozdě.

O chvilku později jsme uslyšeli taťkův řev. A pak jsme viděli, jak honí Kudrnáče okolo stanu se stočenými novinami v ruce. Než jsme došli až k nim, byl úplně bez dechu.

„Ten pes…“ funěl. „Ten pes mi právě hodil shnilou a smradlavou rybu na nahé břicho, zatímco jsem spal. Nechápu, proč jsme ho museli brát s sebou!“

Zuzka a já jsme se snažily zakrýt Kudrnáčovi uši. Není to jeho chyba, že rád aportuje. Většinou za to dostane pochvalu.

Táta nás přinutil, abychom Kudrnáče uvázali, a potom strčil rybu do igelitového sáčku, pak ještě do jednoho a pevně je zavázal. Cestou do sprchy ji hodil do popelnice na kolečkách. Taťka nemá zvířata moc v lásce, a jak to vypadá, mrtvá zvířata už vůbec ne.

Kudrnáč tiše zakňučel. On tu rybu rád měl.

Kapitola
6
Veterináři se pořád učí

Další den jsme vyrazili na pláž brzy. Bylo nádherně. Na vlnách jezdili surfaři a vodní hladina se třpytila ve slunci. Když byli Max s tátou ve vodě, všichni najednou začali křičet a ukazovat do moře.

Ve vlnách skákala skupinka delfínů, která proháněla hejna ryb. Surfaři mají takovou kliku! Seděli na prknech přímo mezi nimi. Tak ráda bych tam byla s nimi.

Sledovali jsme je dlouho a pak jsme se Zuzkou začaly stavět z písku dinosauří zoo pro všechny dinosaury, které si Max přinesl na pláž. Máma seděla pod slunečníkem a četla si.

Chvilku nato si jeden surfař přišel vyzvednout své věci, které měl odložené kousek od mamky.

„To jste měli štěstí, když jste tam seděli mezi těmi delfíny,“ poznamenala mamka.

„To tedy ano,“ usmál se surfař. „Tolik delfínů najednou jsem neviděl už hodně dlouho. Nejspíš se sem stáhli za těmi hejny malých rybek, co tu jsou. Je tam taky několik kulohlavců a jeden má mládě.“

Vyklepal si vodu z kudrnatých vlasů, osušil se a s prknem pod paží odešel.

Já a Zuzanka jsme hned vyskočily a koukaly k moři. „Kulohlavci! Nikdy jsme neviděla opravdovou velrybu, mami. Můžeme je vidět i ze břehu?“

„To asi ne,“ odpověděla maminka. „Většinou se nepouštějí tak blízko k pobřeží jako delfíni. Ale pozor, Julie, kulohlavci nejsou velryby. Je to druhý největší druh z čeledi delfínovitých, hned po kosatkách.“

Uháněla jsem ke svému batohu, vytáhla z něj svůj zápisník a oprášila si z ruhou písek. Tohle si rozhodně zaslouží celou stránku.

Pak jsme šli na oběd a já se Zuzkou jsme zamířily k toaletám. Kudrnáč šel s námi, ale zastavil se u popelnic. Čichal okolo a smutně se rozhlížel.

„Ten si tu parmičku vážně zamiloval,“ litovala ho Zuzka a objala ho.

„Chtěl bys učesat, abys na ni zapomněl?“ zeptala se ho.

Kudrnáč se pokusil olíznout jí tvář a zavrtěl ocasem. Řekly jsme si, že to znamená ano.

Po obědě jsme hráli společenské hry. Kudrnáčovi to moc slušelo, protože jsme mu se Zuzkou udělaly z dlouhých chlupů malé culíky po celém těle.

„Takhle se mu to snad aspoň chvilku nebude zacuchávat,“ řekla Zuzanka a poplácala ho. Kudrnáč celé odpoledne dolézal za Maxem. Pořád ho očichával a pokládal mu hlavu do klína.

„On mě prostě miluje,“ smál se Max, když do něj Kudrnáč znovu zabořil čumák.

Zuzanka, Max, Kudrnáč a já jsme se vydali zpátky k přílivovým tůňkám, abychom nalovili ještě nějaké mořské okurky. Rodiče seděli na pláži a dohlíželi na nás.

Našli jsme osm mořských okurek, dali jsme je všechny do jedné tůňky a vymýšleli jsme jim jména. Všechna jsem si je zapsala, abychom je nezapomněli.

Jsou to ta nejdivnější zvířata, jaká jsem kdy držela v ruce. Připomínají dlouhé balonky napuštěné vodou, které úplně zplihnou, když je vezmete do ruky. Přenášeli jsme je opatrně, aby po nás nestříleli to svoje lepidlo, protože to je vážně nechutné a lepkavé.

Nakonec jsme vrátili „naše“ okurky tam, kde jsme je vzali, a utíkali jsme k mamce a taťkovi. Společně jsme pak zamířili zpátky do kempu.

Kudrnáč běžel před námi a u stanu začal štěkat jako blázen.

„Počkejte tady na nás,“ řekl taťka a pak šli s mamkou napřed.

Kapitola
7
Veterináři musejí umět sledovat stopu

„Je to dobré,“ zavolala maminka po chvilce. „Už můžete jít za námi.“

Na našem tábořišti byl příšerný nepořádek. Pytel, do kterého jsme ukládali všechny odpadky, byl roztržený a odpadky byly roztahané všude okolo.

„Někdo vlezl do odpadků,“ oznámil nám taťka a podíval se na Kudrnáče.

„Pokud Kudrnáčovi nenarostly ostré pařáty a nenechává v písku podivné stopy, myslím, že on za to nemůže,“ bránila ho mamka. „Podle mě tady posnídal varan. Podívejte – tady je v písku vidět, jak za sebou táhl ocas. Bude hodně veliký.“

„Měl jsem ty odpadky odnést do popelnice,“ řekl taťka. „Zapomněl jsem na to.“

„Co je to varan?“ chtěl vědět Max.

Hned jsem vytáhla zápisník, abych si to poznamenala.

„Víš, Maxi, varan je vlastně příbuzný tvých oblíbených zvířat, dinosaurů.“

Snažila jsem se zapsat si co nejvíc z toho, co mamka povídala.

Podívala jsem se na Zuzku. Ta seděla na stole s nohama pod bradou a nervózně se rozhlížela po okolí. „To je určitě to zvíře, co jsme nedávno slyšely v trávě. Mohl na nás zaútočit!“

„Neboj se, Zuzi. Jsem si jistá, že když mu nebudeme ubližovat, nebude si nás všímat.“ Podívala jsem se na mamku, která přikývla.

„A já se vsadím, že nám sežral i všechny ty párky. Promiň, Kudrnáči,“ dodal taťka. Kudrnáč zavrtěl ocasem a podíval se k popelnici.

„Nezkusíme ho najít?“ zeptal se Max. „Já bych moc rád viděl varana.“

„Já tedy ne,“ zavrtěl hlavou taťka. „Radši ho nechme být.“

„Půjdu s tebou po jeho stopě, Maxi,“ řekla maminka.

Max zaběhl do stanu pro pár dinosaurů. „Třeba se s nimi bude chtít seznámit,“ těšil se.

Zuzka i já jsme zakoulely očima.

„Půjdeš ho hledat s námi, Zuzi?“

„Ehm, já nevím, jsem trochu unavená. Asi si zalezu do stanu a budu si číst.“

„Tak jo,“ přikývla jsem. „Jestli ho uvidíme, zavoláme tě.“

Zuzka zmizela ve stanu a zatáhla za sebou zip. Myslím, že vchod zatarasila ještě svým batohem.

Mamka, Max a já jsme vyrazili. Sledovat tak divné stopy v písku je vážně vzrušující, ale taky trochu strašidelné. Dokonce i veterináři mají z nových věcí strach.

Když jsme došli až k vysoké trávě, stopy zmizely. Rozhlíželi jsme se po okolí a nakonec ho uviděla mamka. „Tamhle je!“ zašeptala a ukázala na vzrostlý strom. „To je ale krasavec.“

Trochu jsem se přitiskla k mamce a pozorovala obří ještěrku, která rychle vyplazovala a zatahovala jazyk.

Byla jsem ráda, že na mě nevykoukla tu první noc, když jsem otevřela stan!

Varan měl na těle zelené a černé skvrny, které na stromě sloužily jako výborné maskování.

Max podržel každého z dinosaurů nad hlavou, aby ho varan viděl. Trval na tom, že každého představí. Ještěrka se tvářila dost znuděně. Nijak mě to nepřekvapilo.

Pak jsme se vrátili do kempu. Měli jsme před sebou poslední noc. Byly to krásné prázdniny a já jsem se toho o zvířatech žijících na pláži spoustu dozvěděla. Ještě jsem si chvilku dělala poznámky do svého zápisníku.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .