Kamarádkám, které se v našem životě jen mihnou…

A těm, co v něm zůstanou navždy.

Copyright © Éditions Stock, 2014

Translation © Nela Knapová, 2015

„V péči o děti je základní hnací silou matek

jednoduše vůle k moci.“

Élisabeth Badinterová, Mateřská láska

„V minulosti ženy vychovávaly děti,

teď je musí vychovávat a NAVÍC pracovat.“

Frédéric Beigbeder, Francouzský román

Abych parafrázovala Raymonda Queneaua,

všechny postavy v tomto románu jsou smyšlené – až na Paříž a mateřství.

Říjen

Emílie

Ještě není ani deset večer a moje narozeninová oslava už skončila. Nahoře v patře došly nočním svítidlům pro děti baterky a ztichly i hrací kolotoče nad postýlkami. V chůvičce rozpoznávám hvízdavé oddechování manžela, který spí v zadním pokoji. Věřila jsem až do poslední chvíle: nejdřív jsem si myslela, že mě překvapí velkým večírkem, a když jsem neslyšela přijíždět auta, říkala jsem si, že zařídil hlídání a vezme mě do nějaké restaurace. Jen my dva, romantika. Nebo aspoň to, co z ní zůstalo.

Kolikrát jsem mu vyprávěla o tom podniku na Place des Épars? Stačilo by zvednout telefon, aby zarezervoval stůl, a v Chartres bychom byli za půlhodiny. Dokonce jsem z jednoho časopisu vystřihla recenzi a zastrčila ji pod magnet na lednici mezi dceřin rozpis kroužků, můj jídelníček v rámci Dukanovy diety a lístek, abych nezapomněla koupit Ibuprofen. Zdálo se mi to dostatečně výmluvné…

Jak hodiny ubíhaly a Frank se stále neměl k tomu, aby se ze svého starého trička s nápisem Nirvana převlékl do něčeho lepšího, pochopila jsem, že práh třicítky překročím skrz malá dvířka bez většího pozdvižení. No ano, samozřejmě, že mi dal dárek – svetr, který pečlivě zabalila prodavačka v obchodě – a nabídl se, že dojde do cukrárny pro nějaký dortík. Ze zdvořilosti jsem odmítla. Nepřemlouval mě. Jelikož jsme doma neměli svíčku „30“, sfoukla jsem znovu tu s číslicí 29, zapíchnutou místo v dortu v napůl spáleném smaženém sýru z polotovaru.

Pochopitelně, že mu to nezazlívám, má to teď těžké. Normálně pracuje jako obchodní zástupce na trhu se zdravotnickým materiálem, ale v rámci společnosti ho najednou pověřili tím, aby řídil propouštění zaměstnanců, takže se u něj každý den střídají kolegové, o nichž musí rozhodnout, jestli zůstanou nebo je propustí. Neustále pod tlakem. Na chviličku si vyčítám, že jsem tak náročná na muže, který mi dal všechno, co žena může od života čekat: domek a kouzelné ratolesti. Přestanu se litovat a popadnu ovladač. V televizi na stěně začíná diskusní pořad, dívám se na něj bez zvuku – abych nevzbudila děti. Na konferenčním stolku leží na mohyle špinavých lžiček pozůstatky levného jogurtu.

Že bych s věkem prohlédla? Poprvé za dlouhou dobu jsem odložila růžové brýle a uviděla místnost takovou, jaká je. Zelená dětská židlička je skoro celá zamazaná od kaše a umělý ubrus na jídelním stole je místy propálený. Kočka škrábe drápky něco, co musel být asi pléd (Kde se tu vzal? Nemůžu si vzpomenout. Dárek od mámy?), chodítko vypadá, jako by mu už pomalu odzvonilo, a závěsy se chystám obroubit už tak dlouho, že zežloutly. Vymalované to tu ještě není všechno – maskovací pásky se v rozích začínají odlepovat – a dokonce se dají rozpoznat jednotlivé vrstvy barvy.

Práce pokračují hrozně pomalu, takže jsme se s Frankem v rámci pudu sebezáchovy mlčky dohodli, že už nebudeme mluvit ani o holých elektrických drátech, ani o napůl rozebraných příčkách. Po domě chodíme s klapkami na očích, jako bychom se pohybovali v nějaké omezené realitě. Ve vzduchu se mísí pach novoty a špíny: závany nezaschlé barvy a lepidla na obklady společně se zápachem kočičí podestýlky, zkyslého mléka, koše na plíny a dětského tělového mléka vytváří jedinečnou vůni, kterou bych neuměla přesně definovat, ale kterou bych poznala mezi tisíci jinými: vůni domova.

S Frankem jsme tenhle dům koupili brzo potom, co se nám narodila starší dcera: hledali jsme tehdy něco klidného (všem jsme cpali tu ohranou písničku, že se nám už ve velkoměstě nelíbí) a cena (byl dvakrát levnější než pařížský byt) nás nakonec přesvědčila. Bylo jen potřeba sem tam něco opravit…

„Líbí se ti?“

„Jestli se líbí tobě, tak mně taky…“

„Bereme ho?“

„Jestli ho chceš vzít, tak ho vezmem…“

Kdybych věděla, že se bude sem tam něco opravovat ještě za čtyři roky, tak bych se asi do toho, abych se na dalších třicet pět let zadlužila za poloviční ruinu v rekonstrukci, tak nadšeně nehrnula.

Jelikož měsíční hypoteční splátky vycházely na míň, než nás stál nájem pařížského bytu, rozhodlo se, že si vezmu rodičovskou dovolenou a pracovat bude jen Frank. Teoreticky to byla z Maintenonu do Paříže necelá hodinka. Frank bude moct pokračovat v kariéře bez toho, aby nějak měnil svoje návyky, a já budu kamarádky v Paříži často navštěvovat. Město si mnohem víc užijeme, když do něj budeme pravidelně jezdit na výlet jako turisti, budeme se moct procházet po nábřeží Seiny, vzít děti do vědecko-technického muzea nebo do etnografického muzea na nábřeží Branly, zajít k Berthillonovi na vyhlášenou zmrzlinu a potom se vrátíme domů, do domu dvakrát většího a dvakrát levnějšího, a večer strávíme usazení kolem rodinného krbu. Samozřejmě, že jsme to nikdy neuskutečnili, a to z jednoho prostého důvodu, krb totiž ještě není dostavěný a prozatím sestává jen z díry ve zdi.

Odstěhování z Paříže navíc nijak nepřispělo k tomu, že bychom do muzea nebo k Barthillonovi na zmrzlinu jezdili častěji, vlastně jsme tam vůbec nechodili, ani když jsme ještě ve městě bydleli.

A protože všichni bývalí Pařížani přemýšlejí stejně, je dálnice A10 často ucpaná auty s poznávacími značkami 28 a 78, tedy auty z regionů Centre a Île-de-France, které těsně obléhají město. Frank na ní každý den stráví skoro čtyři hodiny, ráno odjíždí kolem půl osmé a nikdy se nevrací dřív než v devět.

„Na co máme zahradu, když ji skoro nikdy nevidím za světla!“ naříká někdy po večerech, když ho chytí depka, ačkoliv se výhodami „vlastní zeleně hned za domem“ nepřestává vychloubat, když ho výjimečně slyším telefonovat s našimi pařížskými přáteli.

To já jsem do Paříže naposledy jela, ještě když byl Dominique Strauss-Kahn ředitelem Mezinárodního měnového fondu. Cesta mnohé odradí, takže v den kolaudačky se řada pozvaných omluvila. „Nemáme auto…“, „Benoît musí brzy ráno do práce…“, „Promiň, ale asi se neodlepíme z gauče.“ Návštěvy k nám jezdí čím dál méně. A to jsme na začátku snili o tom, jak budeme pro kamarády často pořádat grilovačky. Mladý pár s dítětem, to ještě přichází v úvahu, ale čtyřčlenná rodina s kočkou hosty nadobro odradí. Dokonce i máma vzdychala: „Ale stejně je to od Paříže hrozně daleko,“ a když jsem jí řekla, co všechno se bude muset opravit, zděšeně obrátila oči v sloup.

Od té doby trávím celé dny péčí o děti. Chystám jim jídlo, starám se o ně, když jsou nemocné, koupu je, až si někdy říkám, že jediný rozdíl mezi mnou a svobodnou matkou je ten, že svobodná matka v noci nemusí poslouchat to chrápání. Naštěstí tu mám přístup na internet. Unaveně vstanu a sklidím ze stolu, vytáhnu odsávačku, abych zamrazila nějaké zásoby a neztratila mléko, vytáhnu z lednice jedno Danette, které jsem koupila v akci, a snažím se přitom nedívat ani na recenzi restaurace na Place des Épars, ani na rozesmátý a trochu pomačkaný obrázek Pierra Dukana vedle jeho receptů na bázi ovesných otrub, a potom vezmu Frankův MacBook a položím si ho na kolena.

Alespoň na Facebooku mi k překročení třicítky určitě někdo popřál… Vítej mezi třicátníky! Uvidíš, jsou to zlatý roky. Svraštím obočí a poslední vzkaz si přečtu znovu, abych se přesvědčila, že jsem se nespletla. Uprostřed virtuálních blahopřání a mrkajících smajlíků mi nechala vzkaz i Morgane, moje nejlepší kamarádka z gymplu, kterou jsem neviděla už deset let. Všechno nejlepší, Emílie! Dobře, je to dost stručné a neosobní, ale stejně… snaha se cení. Vzpomínám si, jak jsem před několika měsíci klikla na „Lidé, které možná znáte“, seznam profilů vybraných jakýmsi facebookovým algoritmem, a trochu proti své vůli poslala Morgane žádost o přátelství. Vzápětí jsem toho litovala. Některé věci – a lidi – je lepší nechat minulosti.

Stejně ale ze zvědavosti kliknu na její profilovou fotku, abych zjistila, jaký život vede. Facebook mě informuje, že Morgane je ředitelkou péče o zákazníky v jedné velké reklamní agentuře – což mě překvapuje, protože ve škole byla vždycky spíš lajdák –, že je ve vztahu s jistým Basilem Cissém – což mě vzhledem k tomu, za jakých okolností jsem ji viděla naposledy, dost uklidňuje –, že „se jí líbí“ Dexter, feministka Élisabeth Badinterová, Sdružení mladých manažerů, reklama na Citroën a hudební skupina Skap’1, a že má 3 781 přátel.

V tomhle ohledu se nezměnila: vždycky si dávala záležet, aby se o ní vědělo… Pod každým jejím statusem je nalepeno asi padesát komentářů, ať už píše o něčem naprosto bezvýznamném v televizi nebo o posledním výroku Françoise Hollanda ohledně Sýrie, dav virtuálních přátel se může přetrhnout, aby jí i tu nejmenší existenciální úvahu olajkoval, zkritizoval, okomentoval nebo ji sdílel dál.

Už na gymplu trpěla syndromem vrchní roztleskávačky: mezi holkami ze třídy vzbuzovala obdiv smíšený s bázní; zbožňovaly ji nebo ji nenáviděly, což nechápala a nemohla to vystát, ale vlastně se bez toho nedokázala ani obejít.

Její současnou vášní je zjevně focení sebe sama. Když kliknu na záložku „fotky“, obrazovku mi zaplaví desítky jejích portrétů: Morgane v bikinách na pláži někde na konci světa, s koktejlem Caipirinha v ruce a značkovými brýlemi na hlavě; Morgane v kalhotovém kostýmu u mikrofonu na nějaké tribuně; Morgane před reklamním panelem Dior po boku ženy, kterou je podle všeho Marion Cotillardová; Morgane pózující před Madison Square Garden; Morgane pózující před pařížskou radnicí, Morgane pózující… Je to druh člověka, který si fotí i vlastní poštu: několik VIP pozvánek s popiskem: „Fakt dost COOL“ nebo „OMG strašně se těším“. Jako odpověď na její vzkaz kliknu na „to se mi líbí“ a do komentáře napíšu: Děkuju Morgane, nezajdem na skleničku? Puntík vedle jejího jména zezelenal, je online! Rychle stránku aktualizuju, abych zkontrolovala, jestli mi už odpověděla. Ne. Určitě má lepší věci na práci.

Zhltnu lžíci Danette a přejdu blíž k televizi, abych něco slyšela. Na obrazovce právě jako směšná loutka vehementně gestikuluje jeden politolog, který se poslední dobou vyjadřuje ke všemu, a čelo se mu leskne potem. Říkám si, trochu víc zahořkle, než bych chtěla, že Morgane má pohádkový život, a cítím se přitom méněcenně, osamocená na svoje třicetiny, před němou televizí, s kelímkem Danette v ruce.

Morgane

Trenér zumby ještě ani nedokončil svoje kázání o tom, jak důležitý je strečink, a já už se rozloučila s Géraldine, hodila na sebe bundu na jogging a nasadila si sluchátka iPodu.

Schody z Mix Clubu beru po čtyřech, světla mrakodrapu Montparnasse nechám za zády, přeběhnu kolem nádraží a namířím si to domů, poháněná hip-hopovým rytmem písničky Ma Benz od NTM. Před koncem singlu jsem v přízemí domu před naší schránkou. U domovnice mám schovaný „objemný balíček“. Únava na mě působí jako droga: šla jsem teď téměř bez přestávky z jednoho brífinku do druhého a za poslední tři týdny jsem neměla jediný den volna – a hodinou zumby jsem se dorazila. Jasně, že být v práci od rána do večera se mi líbí asi stejně, jako pročítat timeline političky Nadine Moranové, ale abych mohla jít domů, vždycky čekám, až bude pryč i Jean-Jérôme. Než abych mu vyklidila pole, to radši umřu nudou, přilepená na podložku pod myš označkovanou písmeny společnosti ECG.

Jean-Jérôme alis Jean-Jé se narodil ve stejném roce jako já, má stejné vzdělání, v agentuře je na stejné pozici, ale oproti mně má v rukávu (nebo spíš v nohavici) jeden velký trumf: párek varlat. Aby byl za tuto skutečnost oceněn, využívá rozličných služeb sličné osobní asistentky a dostává o 7500 eur ročně víc než já.

V rámci každodenního tichého utkání ve vytrvalosti sledujeme s lhostejným výrazem stůl svého protivníka a netrpělivě čekáme, až se ozve vrznutí židle, cvaknutí vypínače, v pozadí znělka Windows značící vypínání počítače nebo „Pěkný večer!“, rozloučení hozené do širokého prostoru open space kanceláře.

„Jdeš už?“

„Ne, je teprve sedm… proč, ty už jdeš?“

„Ani náhodou, musím dokončit nějaký papíry.“

„Jojo, já taky.“

Kradmé pohledy.

Nepřichází v úvahu, že bych z kanceláře odešla dřív než on: to bych mohla rovnou říct, že ustupuju, podléhám, že to vzdávám. Takové potěšení mu nehodlám dopřát: kdybych zmizela ze scény, za postem viceprezidenta společnosti by mu nic nestálo v cestě. Tak z toho dělám feministickou záležitost: jen přes mou mrtvolu oficiálně povýší tohohle synáčka z dobré rodiny s dokonalým účesem, když si to místo víc zaslouží žena (já). Na tom chlápkovi se mi hnusí všechno, charakter, svetry Lacoste s výstřihem do véčka, které nosí v pátek v rámci casual Friday, blonďatá manželka, co měří alespoň dva metry, nosí boty na klínku a vždycky se sem uprostřed nákupů přijde promenádovat s odhaleným břichem, pak to jeho šišlání, to, jak do každé konverzace vecpe, že studoval na prestižní Sciences, až po jeho mizogynní a rasistické vtipy a pokrytecké průpovídky, které opakuje komukoliv, kdo je ho ochotný poslouchat, že jednoho dne, a nebude to dlouho trvat, nás tu nechá, sbalí se a odjede jako dobrovolník na nějakou humanitární misi. A občas neopomene dodat, že dobrovolnická práce je ale fakt dost mizerně placená.

Annick mě na to předem upozorňovala s elegancí sobě vlastní:

„Na post viceprezidenta musí mít člověk koule, rozumíš? Koule!“ Jasně, rozumím: nejen, že mi má připadat normální, že ten namachrovaný ubožák dostává víc peněz než já, i když agentuře vydělává míň, ale navíc musím přijmout jako samozřejmé i to, že na dané místo je považovaný za favorita, ačkoliv já jsem objektivně nadanější.

„Co bys chtěla, stejně s tím nic neuděláme, ne? Já dřu jako mezek, rozumíš? Jako mezek, celej život. Za mě nemohla být řeč o nějaký rovnosti, co jsem chtěla, to jsem si musela urvat! Doslova urvat, rozumíš? (Annick ráda opakuje konce vět a s důrazem dodává „rozumíš?“, což je otázka pouze řečnická, na kterou není třeba odpovídat – to jsem zjistila až po několika měsících.) Stala jsem se první prezidentkou velký reklamky, a to bez toho, aby mi k tomu pomohly kvóty nebo rovný příležitosti. Za nás jsme si dokázaly vybrat, nemyslely jsme pipinama, nebyly jsme posedlý harantama jako dneska, když se některá nechala zbouchnout, věděla, co dělat: díky, Simone!“ chrlí Annick celé dny s dohořelým špačkem ještě u pusy (to jste nevěděli? V Évinově zákonu o zákazu kouření ve veřejných budovách je odstavec o tom, že se omezení nevztahuje na vedoucí pracovníky reklamek) a nevím přesně, co tím sleduje: odradit mě? Dát mi tak najevo jakousi ženskou solidaritu? Upozornit mě, že nepřichází v úvahu, aby se mi dostalo výhod, které ona nikdy neměla…?

Na chvíli zastavím písničku a zmáčknu zvonek naší dýmovnice, teda domovnice. Jasně, na dveřích má napsáno, že zavírá v osm, ale ještě není ani deset: kde by takhle večer asi tak mohla být? Vlastně jí tím prokážu službu, když ji toho balíku zbavím. A navíc jí trochu zpestřím nezáživný večer. Takže by mi vlastně ještě mohla poděkovat. Zatímco jí trvá celou věčnost, než se dovleče ke dveřím (slyším její pantofle a říkám si: „No jasně, hlavně se nepřetrhni!“), automaticky si na BlackBerry aktualizuju Facebook. Červená bublina s číslem jedna značící jedno upozornění mi oznamuje: Emílie Percheron-Benoît právě okomentoval(a) váš příspěvek. No helemese, Emílie si přečetla můj vzkaz…

Nic to není, jen dvojí kliknutí na Facebooku, ale když se mi na stránce objevila její žádost o přátelství, zaplavila mě spousta rozporuplných emocí. Samozřejmě radost, že budu mít novinky o svojí někdejší nejlepší kamarádce; taky nostalgie, při pomyšlení na naše léta na gymplu; a hlavně dojetí, že si na mě vzpomněla, i když nás od společných vzpomínek dělí víc než deset let; někde v hloubi pak smutek, když pomyslím na okolnosti, za jakých jsme se rozešly; a taky trochu vztek, když jsem si spočítala, kolik času jsme ztratily.

Domovnice se nakonec uráčí otevřít dveře, zamručí něco o pracovní době, strčí mi balík, svému uslintanému labradorovi nařídí jít dokoukat dnešní díl nekonečného seriálu a mně popřeje pěkný večer. Nedostanu ze sebe ani slovo a oči neodlepím od Emíliiny profilové stránky. Jsem hrozně zvědavá, co se s ní stalo. Nedočkavě se díky tomuhle virtuálnímu stroji času ponořím zpátky do doby, kdy jsem byla ještě holka, nosily se šusťákové soupravy a bílé kotníkové tenisky a víkendy jsme trávily v Emíliině pokoji čekáním na to, až se na Napster stáhne nejnovější singl od NTM uprostřed závanů parfému CK One od Calvina Kleina, henny na barvení vlasů a zásob malých krabiček Marlboro light špatně schovaných pod postelí. Zavřu oči a znovu vidím stěny jejího pokoje, plakáty na auta značky Morgan s Carlou Bruniovou, plakáty Calvin Klein s Kate Mossovou, fotky hip-hopové skupiny Secteur Ä vystřižené z nějakého časopisu a plakát Romea a Julie.

Když vidím, že Emílie Percheronová-Benoîtová je členkou facebookových skupin „Máme rádi Nutellu“, „Máma na plný úvazek“ a „Víš, že seš maminka, když…“, přemýšlím, že jí jako dárek k narozeninám dám kurz osobního brandingu. Emílie, Emílie, kam se poděla ta rebelantská puberťačka, co uměla ve vteřině ubalit jointa a tátovi kradla bločky lékařských receptů, abychom si na ně mohly psát falešné omluvenky na tělocvik?

Na druhou stranu se zdá, že fotky na svém profilu vybrala nadmíru pečlivě. Chronologicky mapují pokroky jejích dvou blonďatých usměvavých dětí: nezbytně nutná fotka z porodnice s oznámením od samotného mimina, zjevně schopného od narození ovládat počítač, který podle všeho zabavilo rodičům („Narodil jsem se dnes v jednu hodinu v noci…“ No tak, netahej nás za nos, chlapečku, jestli ses narodil v jednu v noci, tak asi těžko umíš psát na počítači!), fotky jejich prvních vlásků, prvních zoubků, prvního mlíčka z lahve, prvních kašiček, fotky z nejrůznějších představení, fotky ze školky, fotky z narozeninových oslav, rodinné fotky a neuvěřitelná sbírka fotek kulatého břicha sloužícího jako živé plátno pro umělecká díla, jedno žalostnější než druhé. Na to musí mít člověk fakt dost volného času, aby strávil hodinu kreslením srdíček po vlastním břiše. Na profilu se jí kupí statusy typu „Malá si umí říkat na nočník! Jsi šikulka, beruško“. Jelikož se beruška zrovna naučila na nočník, tak jí nemůžou být víc jak tři nebo čtyři roky, a tudíž určitě nemá profil na Facebooku – tak proč ji chválit prostřednictvím zbytečného statusu?

Dál se dočítám, že bydlí v Maintenonu: na které lince metra to je? (Musí to být někde na pravém břehu Seiny?) V duchu ji pořád vidím tak, jak na gymplu Clauda Bernarda přišla na hodinu němčiny, ještě než trochu zapadla mezi ostatní: puberťačka v hadrech, které ji dělaly baculatější, než doopravdy byla, na nohách Martensky, na rameni batoh Eastpak, v uších Green Day, veselé modré oči schované za hustou dlouhou ofinou, jediná rockerka ve třídě, kde se připouštěly jen dva hudební směry: americký rap a francouzský rap. Nakonec kliknu na zjevně jedinou fotku, na níž je ona sama: fotku ze svatby, na které se usmívá, napůl zakrytá obrovským bílým kloboukem, a září štěstím v dešti rýže. Na gymplu jsme si přísahaly, že jestli se jedna z nás vdá, druhá jí půjde za svědka.

Otevírám dveře bytu a palcem vyťukávám: Super, pošlu ti do zpráv, kdy můžu. Okamžitě toho lituju: neměla jsem s tou odpovědí chvíli počkat? Abych nevypadala moc hrr? Co si asi tak pomyslí, že nemám žádný život a že takhle v sobotu v deset večer čekám jen na její komentář? Měla bych obratem ještě postnout nějaký status, který by dokazoval, jak jsem na roztrhání, aby Emílie věděla, že jsem celý večer nečekala jen na její odpověď? Nakonec napíšu: 21 dní nonstop v práci… #potřebujudrink. Jsem na sebe pyšná: tahle věta dostatečně vypovídá o mé vytíženosti, ale konec prozrazuje, že pisatelka je cool holka, která se taky umí dobře bavit. Od své kamarádky Géraldine okamžitě sklízím „to se mi líbí“ a nadšený komentář plánu za hashtagem, který pravděpodobně v danou chvíli sama uvádí do praxe.

Ideální příležitost, jak dát Emílii najevo, že já na krku uvázaný žádný haranty nemám a můžu si dovolit v deset večer vyrazit ven, po celém dnu v práci a lekci zumby navrch. Dobře, ve skutečnosti nikam nepůjdu, ale to se ona nedozví, že. Potom se zamyslím. Co když si bude myslet, že je ze mě alkoholická workoholička? Měla bych postnout ještě jeden status, upřesňující, že ten první nebyl myšlen doslova? Připadám si jako holka, která právě dala na diskotéce svoje číslo klukovi, co se ji snažil sbalit, a je na sebe naštvaná, že nedokázala dělat cavyky, než mu začala diktovat předčíslí, takže teď vypadá jako začátečnický ucho.

Basile nechal zapnutou televizi, kde zrovna běží Moderní doba s Charliem Chaplinem. Slyším, že je ve sprše. Na konferenčním stolku v obýváku mi nechal talíř krevet ve sladkokyselé omáčce a skleničku červeného vína. Po čuchu poznám, že se mi v troubě ohřívá luxusní dezert. Napíchnu jednu krevetu, rozkoušu ji, spolknu a zbytek vyhodím do koše. Nemám moc hlad a hlavně to dost přehnal s kořením. A rozčiluje mě tím, že se ani nezeptá, co bych si dala, a sám rozhodne, co budu mít k večeři. Co když na krevety nemám chuť?

Otevřu „objemný balíček“, který jsem vyzvedla u domovnice: jedno kilo zázvoru. Na odesílatele ani nemusím koukat, je mi jasné, odkud vítr vane: od Basilovy mámy posedlé myšlenkou, že jí její jediný syn musí zajistit zachování rodu, a tak nám neustále posílá různé dárky s neomaleným podtextem. K posledním Vánocům nám dala sošku údajné bohyně plodnosti, malé tlusťošky neurčité barvy, kterou podle všeho sama uplácala z hlíny a kterou jsem záhy prodala na internetu. Jasně, sama nikdy nepracovala, takže to, že těhotenství není nejlepší způsob, jak se prosadit do čela agentury, jí jaksi nedochází.

Basile vyjde z koupelny a tázavě kývne směrem k mému rozsvícenému mobilu. Nikdy jsem mu o Emílii nevyprávěla: mluvit o Emílii by nevyhnutelně znamenalo mluvit i o všem dalším a já odmítám, aby tuhle mou stránku poznal. Co jsem udělala, mu nikdy neprozradím. Nikdy. V jeho přítomnosti si na to zakazuju i myslet.

„No tak já tě nechám v klidu dojíst, něco na sebe hodím a počkám na tebe v posteli. Krevety byly dobrý?“

„Chceš za ně metál?“ vpálím mu podrážděně kvůli tomu, jak si otevřeně říká o pochvalu za něco tak banálního, jako je dát vařit pár krevet a nalít skleničku vína. Vždycky když takhle vyjedu, vypadá hrozně překvapeně, ale zachová si svůj pověstný olympský klid:

„Stačí poděkovat…“

„Je to dobrý, už můžu do koupelny, nebo si ještě budeš dělat pleťovou masku?“

Vím, co si říkáte. Ale já jsem na něj hnusná z dobrého důvodu. Kdybych na něj byla moc milá, bude chtít v pokusech o miminko pokračovat tam, kde jsme přestali. Až na to, že po Annickině proslovu už žádné pokusy nejsou na pořadu dne. Teď, když jsem tak blízko cíli, nepřichází v úvahu, abych si šanci na post viceprezidentky zničila kvůli mrněti. Ano, dítě bych chtěla a ano, nechci ho s nikým jiným než s Basilem. Ale hlavně ho chci mít v tu pravou chvíli. Jinak by to znamenalo, že jsem tohle všechno dělala pro nic. Natáhnu na sebe obrovské pyžamo a velikánské lyžařské ponožky, což podle posledního vydání Elle partnerovi signalizuje jediné: dneska večer sex nebude. Když procházím kolem ložnice, jasně vidím, jak zavírá okno prohlížeče: byl na stránce s růžovým pozadím a kulatým písmem, dám ruku do ohně, že to byl jeden z těch miminkovských webů, kde mi vyplňoval online ovulační kalendář!

Po dvaceti minutách, když už na mě potřetí křičí, že jestli hned nepřijdu, začne poslední řadu Hry o trůny beze mě, přepnu svůj Black Berry na vibrace a strčím ho pod polštář, jak to dělám vždycky. S téměř nepostřehnutelným svíráním u srdce se dívám, jak matka draků sjednocuje svou armádu, a říkám si, že od gymplu se vlastně nic nezměnilo.

Emílie

„Mami, potřebuju čůrat a bojím se na záchod…“ Volání se ozývá z Dalina pokoje. Co je dnes za den? No jo vlastně, za chvíli bude pondělí ráno… Pootevřu jedno oko a obrovská červená čísla budíku mě se zářící matematickou přesností výsměšně ujistí o tom, že jsem spala méně než čtyři hodiny. „Mami, potřebuju čůrat a bojím se na záchod…“ I když jsem vzhůru, tělo proti mé vůli spí dál. Nejsem schopná mu přikázat, aby se zvedlo. Přílišné vyčerpání. „Mami, potřebuju čůrat a bojím se na záchod…“ Hluboce vzdychnu, jak se snažím nabrat energii. „Mami, potřebuju čůrat a…“ Pár centimetrů ode mě se ozve hluboký hlas a udeří mě do uší:

„No jo, mamka už jde, zlato!“

Frank. Takže je vzhůru.

„Proč nejdeš ty?“

„Volala mami…“

Frank je natolik přesvědčený o samozřejmosti svého prohlášení, že se jen převalí a přes hlavu si přetáhne peřinu, čímž mi chce patrně naznačit, že se ho tahle triviální mrzutost se záchodem netýká.

„Mami, já se počůrala…“

„Paráda, už seš spokojenej?“

„Říkal jsem ti, ať tam jdeš!“

„Jdeš mi pomoct ji umýt?“

„Celej tejden jsem byl v práci…“

Jestli se mám držet Frankovy logiky, musím se o děti starat v noci i o víkendu, protože se o ně starám už v týdnu, když je Frank v práci. Začarovaný kruh. Pravděpodobně spíš proto, aby se vyhnul konfrontaci, než že by se ho nějak dotkla moje přesvědčivost, se Frank nakonec zvedne. „Ty ji umyješ a já převlíknu postel?“ Vezme Dali za ruku a vleče ji pod sprchu. Když svlékám promočené prostěradlo, slyším křik:

„Au, je to moc teplý!“

„Ale není to teplý.“

„Mami, taťka mi točí moc teplou vodu!“

Dali pláče, za chvíli tím probudí i svého bratra…

„Prosím tě, nech toho, takhle mi fakt nepomáháš, to už to radši udělám sama! Snad si jdi zas lehnout, Franku…“

Frank nepostřehnul ironii – nebo dělá, že ji nepostřehnul – a vydává se bez váhání směrem k ložnici. Čím víc tloustnu, tím víc hubne, už je jen kost a kůže a ta kůže je trochu vytahaná. Taky mu vypadávají vlasy, ale nechává si narůst přehazovačku, takže vypadá jako mladý Laurent Fabius – jestli byl někdy mladý. A co si asi myslí on o mně? Po každém těhotenství mi zbylo deset kilo, nemám čas se holit, kadeřníka už léta vídám jen v televizní soutěži Přistřihnuto a můj šatník se skládá převážně z těhotenského a kojicího oblečení – nadarmo čekám, až zhubnu, abych ho trochu obměnila. A jelikož jsem na nakupování nikdy moc nebyla…

Když jsem byla malá, nakupování oblečení znamenalo vyrazit s mámou ven a vydat se v záři nelítostných neonů obchodních středisek na pospas jejím stejně nelítostným jedovatým narážkám: vždycky jsem se jí zdála moc tlustá, moc malá, moc nahrbená a nakonec to zpravidla uzavřela tím, že sousedce ve vedlejší kabince pochválila pěkné nohy a hrdé držení těla její dcery. V pubertě jsem se podrobila Morganiným předpisům, které ustanovovaly, že nakupování je koníček slabochů vyhrazený pro dobrovolné oběti módního průmyslu, hlavní zbraně mužské nadvlády. Na prahu dospělosti, když jsem mohla objevovat radosti kompulzivního nakupování, jsem hned otěhotněla a pak už jsem svůj zadek nenarvala do ničeho, co nepatřilo do „nadměrných velikostí“. A fakt to není žádná lahoda, když v sekci pro těhotné vybíráte mezi jedinými třemi kalhotami, které tam mají, nebo když musíte prodavačku poprosit o „největší dostupnou velikost“ a ona mrkne po lacláčích velikosti 44, které jí vracíte s tím, že vás svírají v rozkroku, jelikož „jste krátce po porodu“…

Radosti nakupování jsem objevila, až když jsem se stala matkou, ale nutno zdůraznit, že nenakupuju pro sebe. Zatímco dámské oddělení mě nechává chladnou, celé hodiny dokážu strávit couráním mezi oblečením pro kojence, bodýčky, svetříky a sukničkami. Díky tomu jsem si také začala všímat rozdílů mezi holčičkami a chlapečky. Abych našla aspoň trochu teplý svetřík pro Dali, musím zabloudit do chlapeckého oddělení: zjevně jenom miminka obdařená chromozomy XY mají nárok nosit oblečení s knoflíky až dolů; miminka ženského pohlaví musejí dělat parádu v roztomilých svetřících na jeden knoflík (svátečně na dva) a na celý spodek od podpaží dolů zdobený dvěma mašlemi s flitry jim fouká. Pro krásu se musí trpět. „A bude z tebe žena, holčičko.“ Morgane tehdy tolik nepřeháněla. Nevím, jestli je móda hlavní zbraní mužské nadvlády, ale malým holčičkám kvůli ní táhne na břicho.

„Už je to dobrý, mami, už jsem čistá…“ Dali mě vytrhne z mého němého monologu. Sprchovou hlavici vrátím na místo, Dalino mokré tělíčko hned zabalím do županu, beze slova ji dovedu zpátky do pokoje, usnu vedle ní v její posteli a zdá se mi o dnu, který mě čeká, a který nejspíš nebude patřit mezi ty vysněné.

Budu muset vzbudit děti a vypravit je, najít klíče od auta, najít svou kartu pojištěnce, stihnout Dali dovézt do školky před zvoněním, dojet do lékárny vyžebrat od lékárnice dvě nové dávky MMR vakcíny hrazené pojišťovnou – ty první jsem zapomněla dát do ledničky–, skočit k pediatrovi, dělat, že neslyším, až mi bude říkat: „Vy budete malého Eliotta kojit do osmnácti, maminko?“, najít pro Dali cvičky velikosti 26, protože do pětadvacítek už se nevejde, zajet ji vyzvednout, dovézt ji zpátky do školky a nezapomenout jí dát ty nové boty na cvičení, vrátit se domů, dát do pračky, zaplatit daně, pohlídat teplotu po očkování, hodit Frankův oblek do čistírny, znovu dojet pro Dali a po cestě vyzvednout Inés, připravit svačinu bez palmového oleje, bez E535 a bez ftalátů, jinak mi zas Frank udělá přednášku o škodlivých stránkách potravinářského průmyslu, napustit vanu, obléct děti do pyžama, prostřít k večeři, dojíst zbytky po dětech a v noci k nim vstávat: „mami, mám žízeň“, „mami, mám pod postelí strašidlo“, „mami, vrátil se už taťka?“.

Číhat na Frankovo auto, radovat se, když uslyším, jak na štěrku skřípou kola vozu, připravit pro nás dva večeři, vyčistit si zuby, jít si lehnout, z totální vyčerpanosti nemoct usnout, sestavit si v duchu seznam všeho, co musím vyřídit další den, a to všechno dělat, aniž bych si s nějakým dospělákem vyměnila víc než tucet slov, na rozdíl od plín, kterých za den vyměním aspoň pět, dělat to s úsměvem, kterému se nemůžu ubránit aspoň šestkrát denně, když si uvědomím, jaké mám štěstí, že mám tak krásné děti, přičemž myšlenka na to, jak by vypadal můj život, kdyby se vůbec nenarodily, mě přepadá za den jen dvakrát. Každý večer si sama pro sebe ten den zhodnotím. Dneska mám ze 65  % chuť mít třetí dítě a jen ze 45 % chuť vyskočit z okna. Dobré skóre.

Na větší přemýšlení nemám čas, celý den jedu na autopilota, jednám pudově jako zvíře, uštvané zvíře pronásledované vlastními dětmi. Kojím malého jako kráva telata, beru je pod svá křídla jako kvočna kuřata, chráním je jako vlčice, vychovávám je jako tygřice, čistím je jako kočka, když si sliním palec a utírám jim tváře, a celý dlouhý den za nimi běhám jako křeček ve svém kolečku, neustále, bez přestání, donekonečna, sedm dní v týdnu, dvacet čtyři hodin denně, padesát dva týdnů v roce, ustavičně už čtyři roky. Ve chvíli, kdy se začnu propadat do hlubokého spánku, probudí mě pláč. Zase kojit? S tím mi Frank pomoct nemůže. Copak to nikdy neskončí?

Listopad

Morgane

Listopadový podvečer proniká až do kanceláře, jako by vyzýval neonové zářivky na souboj. Annick u sebe rozrazí dveře. Drobná postavička se stříbrnou kšticí vpadne do open spacu a svým cigaretovým chraplákem z plných plic zařve: „Vyhráli jsme Procter! Dostali jsme celej badžet a Publis nemá nic! Nic, chápete?“ V několika vteřinách se pracovití mravenečci přemění na hysterické včely, bzučící jako smyslů zbavené. Zvedají se, hulákají, padají si do náruče, Sophie, naše media planner, řekne do telefonu: „Zavolám vám zpátky, mám tu emerdžency,“ a spojení prudce přeruší bouchnutím šampáňa, které jako by se tam samo zjevilo, art director (výtvarník) Lorenzo předvádí na stole něco jako vítězný tanec, zatímco account manažeři, copywriteři a asistentky se tlačí kolem a usmívají se od ucha k uchu.

Kdybyste šli kolem, mysleli byste si, že jsme vynalezli vakcínu proti AIDS nebo že jsme ukončili izraelsko-palestinský konflikt. Annickino oznámení ve skutečnosti znamená jen to, že naši agenturu vybrali jako poradce pro komunikaci společnosti Procter a že konkurenční agentuře Publis, která tuto funkci zastávala dodnes, nezůstane žádný podíl. Takže právě oslavujeme fakt, že v následujících dnech a měsících budeme dřít jako mezci, abychom odbornému tisku dokázali, že si ty peníze zasloužíme; a zapíjíme to, že kvůli nám pravděpodobně brzo skončí řada kolegů z Publisu na dlažbě.

Nevím proč, ale i když jsem se za tu zakázku tolik rvala, jde tahle komedie nějak mimo mě. A to já jsem přitom zametala chyby Jeana-Jérôma pod koberec, já jsem lezla klientovi do zadku, „to máte ale hezkou značku, to vám to ale sluší“, já jsem udělala grafy a powerpointovou prezentaci, z níž bylo jasné, že pro dobré jméno Procteru bychom zaprodali i svoje matky…

Asi jsem trochu přešlá kvůli virtuálnímu setkání s Emílií, které oživilo řadu starých vzpomínek, a tak se k všeobecnému veselí nejsem schopná připojit. Vzdálím se od rozjařeného davu u terasy a vrátím se ke svému stolu. Jean-Jé mi se sklenkou v ruce a rozzářeným úsměvem vmete do tváře: „Tenhle přístup není moc týmovej…“ Přeju si jen jedno: jít domů, svléknout si legíny v barvě elektrické modři a spát. Spát. Spá…

Když otevřu oči, chvíli mi trvá, než si uvědomím, kde jsem. Jean-Jé drží v ruce fix a kolem stojí jeho fanklub. Všichni jsou mrtví smíchy.

„Copak jste nikdy neviděli nikoho usnout?“

Prohýbají se smíchy. Když se podívám na svůj odraz ve skle, uvědomím si proč. Pravou tvář mi zdobí velký, snadno rozeznatelný obrázek: toho pablba nenapadlo nic lepšího, než mi pro zábavu ostatních pomalovat ksicht; a samozřejmě, že nenakreslil motýla. Když na něj vyjedu, budu za suchara, a když si to nechám líbit, bude ze mě padavka, po které může každý pitomec čmárat ptáky. Volím ironii:

„Pěkný, to se ti povedlo. Na můj vkus je teda trochu malej, ale asis to bral podle vlastní předlohy, co? Půjčíš mi to?“

Popadnu fix a náčrt prodloužím.

„Tak! Teď je to důstojný.“

Hodím fix na stůl, vezmu kabelku a Jeana-Jérôma se všemi jeho uctívači nechám za zády.

Ještě není ani půl sedmé večer a já poprvé odcházím dřív než on, což nikoho na patře nezajímá, všichni mají plné ruce práce, jak se oddávají hromadné masturbaci nad naším úspěchem – v přeneseném slova smyslu. No a co. Marně hledám volný taxík, žádný nechytnu a při nástupu do autobusu č. 189 proklínám představenstvo ECG, jehož členové jsou moc velcí skrblíci na to, aby sídlo společnosti postavili jinde než na předměstí. Publis možná ztratil Procter, ale zato má kancl přímo naproti Vítěznému oblouku. Jestli tam někdy budu pracovat, bude mi to trvat jen… počkejte, musím popřemýšlet…

„Paní? Hej, dámo! Že já mám takovou smůlu, zas jedna fetka z Bouloňskýho lesíku!“

„Jsme na Porte Maillot, na konečný, vystupovat!“

Beze slova vystoupím, nahmátnu v kabelce svůj BlackBerry a zmáčknu ikonku prohlížeče. Do Googlu naťukám: „Všude usínám.“ Třeba mám nějaký virus? Ihned se mi zobrazí seznam výsledků a mou pozornost upoutá hned druhý odkaz: nějaká žena na svém blogu popisuje, jak všude usínala… a potom zjistila, že je těhotná. Je to možné? Jsem těhotná? Koneckonců příležitost tu byla: s Basilem jsme se o dítě snažit začali, a i když jsme to vzápětí vzdali – nebo alespoň já –, je dost dobře možné, že se nám to hned zkraje povedlo. Prohmatám kabelku a ucítím těhotenský test, který Basile koupil před měsícem na prázdninách v Corte, když jsem to dostala až s půldenním zpožděním.

Přesně v takových chvílích, jako je tahle, lituju, že nemám mámu. Ta moje mi umřela, když mi bylo šest, ale nikdy mi moc nechyběla: na to si ji dostatečně nepamatuju. Ne, mně nechyběla moje máma: chyběla mi máma obecně. Nemůžu vidět, jak v Monoprix ve frontě u kasy stojí nějaká matka s dcerou s párem punčoch v ruce, aniž by mě nepíchlo u srdce. Hrozně bych si přála stát v obchoďáku u kasy s mámou, která by mi koupila punčocháče, dala bych nevím co za to, abych to aspoň jednou zažila.

Samozřejmě, že se taťka snažil, ale taťka je taťka: chlap. Svěřil mi svou platební kartu, abych si došla do Pimkie v ulici de Rennes koupit nové kalhoty a mě vždycky u kasy přepadlo zlé tušení. Věděla jsem, co se na platebním terminálu objeví: Ověření autorizace. To nevěstilo nic dobrého. Čipová karta. Nesměle jsem se usmála na prodavačku, a abych se nemusela na místě propadnout hanbou, snažila jsem se namluvit si, že se mi v duchu nesměje: „Prodavačka ti může bejt ukradená, stejně ji už nikdy neuvidíš…“ Transakce zamítnuta. „Je mi líto, ale vaše karta nefunguje.“ Nezbylo mi, než předstírat překvapení. Rozzlobeně dělat, že za to může ona. „Máte jinou?“ V duchu jí odpovědět: „Jasně, mám ještě dvě zlatý kreditky, proto ti nejdřív dávám tuhle, Sherlocku.“

Nezbylo mi, než si vzít kartu zpátky. Odevzdat kalhoty. Vrátit se na sídliště. Projít kolem skupinek místní dorostenecké chamradi. Některé si prohlídnout, jiné ignorovat a dívat se přitom přímo před sebe, na neurčitý bod na obzoru, ne, neslyším, jak na mě pískáš. Jako pokaždé ucítit vůni doutníku už na schodišti budovy B, lehce překrytou vůní kari, které měli Penjabiovi každý den k večeři.

Tátu najít v kuchyni, jak se snaží vymyslet nějaký recept na bázi těstovin a ucho má přitom přilepené k malému rádiu na baterky naladěnému na zpravodajskou stanici France Info, jako kdyby se snažil být ve spojení se světem, ačkoliv musí trčet doma a starat se o dceru. Poslouchat ho nadávat na koloniální stát a na porušování pobřežního zákona na Korsice. Čekat na jeho tázavý pohled, když zjistí, že jsem přišla s prázdnou. Lhát. Říct mu: „Díky, tati, ty kalhoty jsem si objednala, ale přijdou až příští týden.“ Vrátit mu kartu. Vyhnout se jeho pohledu, když spokojeně podotkne: „No vidíš, žádnou mámu nepotřebujeme.“ Nerozbrečet se, až se budu v pokoji snažit vyžehlit černé kalhoty, seprané, roztrhané a zplstnatělé, aby vydržely ještě jeden měsíc…

Tolik bych si bývala přála mít matku, která by se mnou šla koupit kalhoty, která by usadila prodavačku a která by uměla rozesmát tátu.

Toužila jsem mít někoho, komu bych mohla dávat náhrdelníky z těstovin, popelníky ze slaného těsta nebo svícínky z jogurtových kelímků, které jsem nosila každý rok ze školy na Den matek. Učitelé byli tvrdošíjní, vydrželo jim to dlouho, od mateřské školy přes celý první stupeň základky, a táta tak musel každý květen hledat, kam by ten nesmyslný dárek strčil. Nebo jsem mohla ve všeobecném brajglu nůžek, lepidel, čtvrtek a smíchu čekat se založenýma rukama v rohu třídy, až mí spolužáci, kteří měli někoho, koho mohli obdarovat, dokončí svá díla.

Taky jsem příležitostně zaslechla rozhovor dvou příšerných matek, pro něž den vrcholil někde mezi 16:25 a 16:35: „Jéžiš, to je Morgane, chudinka, maminka jí umřela…“ „Ale víš, jak se jmenovala? Diane de Peretti!“ „No ne, to jsem nevěděla…“ Její matka je mrtvá, ale jelikož v osmdesátých letech zažila svých patnáct minut slávy jako uctívaná feministka, tak to není tak strašné, ne?

Později bych bývala ráda měla po boku někoho, s kým bych mohla navštívit slavný reklamní casting značky Comptoir des cotonniers pro matky s dcerou, někoho, s kým bych si z toho mohla udělat legraci, s kým by mě odtamtud vyrazili a s kým bychom se vysmívaly těm, které nakonec vybrali. Někoho, koho bych se zeptala, jak si aplikátorem zavést tampón, komu bych vyprávěla o své první lásce, někoho, komu bych v sedmé třídě mohla říct, že náš tělocvikář tráví příliš času tím, že holkám na volejbale masíruje hýžďové svalstvo a v šatně kontroluje, jestli jsme si dobře oblékly cvičební úbor.

Někoho, kdo by tátu přesvědčil, aby mě nechal koukat na Školu zlomených srdcí, a nenechal ho usnout na klávesnici Amstradu s doutníčkem v ruce, někoho, koho bych se odvážila poprosit, aby mě vzal na gyndu a koupil mi antikoncepci, někoho, komu bych kradla Elle, lak na nehty a boty, kdo by mě naučil, že se buď malují oči, nebo rty, ale nikdy ne obojí, někoho, o kom bych mohla v cigaretovém doupěti před gymplem prohlásit: „Poslední dobou mě matka fakt prudí,“, někoho, komu bych se v maturitním ročníku mohla svěřit a  nemusela se přestat vídat s Emílií, někoho, kdo by mě donutil učit se na maturitu, kdo by mě vzal do náruče a šeptal mi: „Holčičko, zlatíčko moje, neplakej“, kdo by mi vysvětlil, jak si spočítat velikost podprsenky, kdo by mě varoval, že když budu každý večer zvracet, zkazí se mi zuby, kdo by mi řekl, že abych našla lásku, nemusím pít litry „jablíčka“ a každý večer na diskotéce skončit na záchodě s cizím klukem, někoho, komu bych mohla pyšně představit Basila, kdo by mi do našeho společného bytu daroval orchidej, někoho, koho bych si ve svém BlackBerry uložila pod číslicí jedna rychlé volby jako „Mamka“, kdo by mě ztrapňoval na Facebooku vzkazy se směšnými srdíčky, zatímco já bych se snažila vybudovat si dobrou image, a někoho, komu bych dneska večer mohla zavolat z konečné autobusu 189, kde stojím v dešti s těhotenským testem v kabelce a penisem namalovaným přes celou pravou tvář.

Emílie

Každé ráno dorazím ke školce alespoň s desetiminutovým zpožděním. Frank kvůli tomu div nevyskočí z kůže: dělá z toho záležitost sociálního postavení. „Pozdě chodí lidi na podpoře!“ burácí a ve svém obleku obchodního zástupce vypadá hrozně důstojně. Školka začíná v 8:30, ale já už zjistila, že dveře zůstávají otevřené do 8:40. Minulý rok mi zpoždění tolerovali, protože jsem zrovna podruhé porodila, a já letos nemám v úmyslu si tuhle časovou rezervu nechat vzít. Obyčejně po mně přijíždějí ještě Vandappovi (dvě děti s matkou, která od začátku školního roku musela už aspoň čtyřiatřicetkrát poznamenat, že se do Francie vrátili po roce stráveném v L.A. – vyslovujte Elej) a kluk, kterému říkám vlčí dítě, protože mu je pět a půl, kolem krku má uvázaný klíč a jeho rodiče jsem nikdy nepotkala.

Ve čtvrtek je od rána nějak moc horko a mně je hned po probuzení jasné, že dnes trhnu všechny svoje rekordy a všichni svatoušci ze školky Jeana Jaurèse dorazí dávno přede mnou. Eliott se v postýlce poblinkal. Dali se odmítá obléct, dokud v televizi nepustím pohádky. Frank evidentně převrhnul a rozbil hrnek s ranním kafem a usoudil, že lepší bude nalít si druhý, vypít ho, odejít a nezdržovat se tím, že by ten použitý dal do dřezu a rozbitý posbíral. Normálně ve chvílích krajní nouze oželím sprchu: děti vezu v pyžamu, na něj natažený dlouhý nenápadný trenčkot, na nohách kotníčkové boty, ve vlasech Dalinu gumičku, hlavně působit nenápadně. V případě extrémního zpoždění obětuju i snídani, Eliottovi dám do autosedačky rozmraženou lahev s odstříkaným mlékem a Dali hodím Kinder Bueno s bílou čokoládou („a se ftalátama,“ dodal by Frank).

Ale kdybych chtěla tenhle čtvrtek přijet včas – tedy s desetiminutovým zpožděním –, museli bychom vypustit sprchu, oblečení, snídani, a dokonce i samotnou cestu. Nebo zastavit čas. Dám si tři minuty na to, abych se soustředila a vymyslela bojový plán, jak zmírnit časové ztráty.

Klíč pro dělníky bych mohla nechat pod květináčem u vchodu. Dalino pyžamo dnes udělá službu i jako oblečení do školky: legíny, tričko, perfektní. Já si i přes venkovních jednadvacet stupňů navléknu trenčkot. A všichni budeme o hladu! Do auta! V 8:50 parkuju ve druhé řadě aut a vidím, že vlčí dítě zvoní na ředitelku, aby ho pustila dovnitř. Zázrak, nejsme v tom sami… velebím jeho rodiče, kteří se ani neuráčili dostavit, protože ve srovnání s nimi vypadám jako obětavá matka. Přeměnila jsem se v chobotnici, celá zadýchaná nesu Eliotta pod pravou rukou, Dali mi visí na ruce levé a na kdovíjaké končetině držím ještě kabelku a klíče. Vrhnu se na vchodové dveře a strčím do nich nohu, aby se nezavřely.

„Dobrý den, paní ředitelko, promiňte, že jdeme pozdě…“

„Ale maminko, copak se stalo? (No ano. Tady se na chvíli zastavme. Pro učitele mé dcery, pro dětského doktora, pro rodiče spolužáků a pro sousedy nemám jméno. Nejsem Emílie, natož Emi, ani Percheronová nebo Benoîtová, nemám příležitost brojit proti užití oslovení „slečno“, které je považované za mizogynní, nebo se cítit uraženě kvůli „paní“, které mě dělá starší. Jsem jen něčí máma.) Nějaké potíže? (Ředitelka školky mě sice nesnáší, ale mou dceru zbožňuje, protože testy prokázaly, že je nadprůměrně nadaná a celkově je prý o rok napřed. Myslím, že ji považuje za nějakou přidanou hodnotu celé školky…)

„Ano, omlouvám se, paní ředitelko, já… mám… takové trable… já…. Eliott je nemocný.“

Bez varování, a aniž bych sama věděla proč, se najednou rozbrečím a nemůžu přestat. Naříkám tak, že se zalykám. Únava, stres, skutečnost, že na mě někdo mluví z jiného důvodu, než aby mi sdělil „dělá to 43,50 eur“ a „mám pro vás dopis“?

„Panebože! Je to vážné? Já jsem si říkala, že je podivné, že ve svém věku ještě nechodí. Má nějaké postižení? Proto ho pořád kojíte? Chudinka… No ano, ovšem, to vysvětluje všechny ty vaše pozdní příchody…“

To mě dočista omráčilo. Kvůli slzám si domýšlí tohle všechno? Nikdy mi nepřipadalo, že by byl Eliott v čemkoliv pozadu. Znám spoustu dětí, které v deseti měsících ještě nechodí, a nechápu, jak to souvisí s kojením. To, že by mohl někdo považovat mé dítě za postižené, mě vyděsilo ještě víc, brečím o to intenzivněji a nedokážu ze sebe vypravit ani slovo, což považuje za tichý souhlas.

„Slibuji, že to nikde šířit nebudu. Podívejte se, vzhledem ke zdravotnímu stavu vašeho syna vám dávám povolení přijíždět ráno s určitým zpožděním…“

Místo poděkování pokývu hlavou, nevím, jestli bych měla existenci synova postižení popřít, nebo být zticha a využít této dodatečné ranní rezervy, kterou mi nadělil sám snídaňový bůžek Nestlé prostřednictvím ředitelky mateřské školy. Koneckonců jsem žádnou lež z pusy nevypustila. Dali zmizí ve dvoře.

„Půjdu s tebou, holčičko. Na shledanou, maminko… a hlavně – hodně síly,“ řekne a pohledem plným soucitu střelí po mém milovaném Eliottkovi ve špinavém pyžamu, kterému z nosu visí nudle, protože má zrovna zánět nosohltanu.

Doma zapnu televizi, aby mi společnost dělali Báječní a bohatí. Ridge a Brooke se berou už posedmé za posledních pět let. Usadím se ke stolu s pytlíkem granoly, přiložím Eliotta k prsu a zapnu počítač. Nenajdu žádný e-mail, který by vysvětloval, proč tu dělníci ještě nejsou… Říkám si, jestli bude dům opravený dřív, než se z něj děti odstěhují. Než dělníci dorazí, může začít tour po diskusních fórech. Saminamamina píše, že syn už říká „máma“ (ale kdyby se jí mělo všechno věřit, tak říká taky „australopiték“, takže klid).

Vyvěsím krátký vzkaz a fotku dětí, kterou jsem pořídila o víkendu na zahradě (dala jsem si pozor, abych v záběru neměla ani fasádu domu, ani neposekaný kus trávníku a ani hromadu kompostu).

Následně zamířím na fórum Dlouhodobé kojení. Potom na fórum Dukanek, tedy vyznavaček Dukanovy diety. Tam chodím čím dál méně: moc ji nedodržuju, o čemž svědčí pytlík granoly, který ubývá úměrně tomu, jak klikám. Nemám pražádnou chuť nechat se virtuálně zlynčovat za konzumaci lepku.

Eliott ublinkne trochu mléka na moje nejoblíbenější kojicí pyžamo od specializované značky MamaNana. Položím ho do jeho lehátka. Dělníci teď mají dobrou hodinu zpoždění, a když jim volám, jen to vyzvání. Mezitím do vyhledávače zadávám: „věk první slova mimino“. Někdo mi volá, což mi znovu dodá naději, že se dělníci uráčili plnit smlouvu a dostavili se na stavbu, ale k mému zklamání je to jen máma.

„Haló, drahoušku? Tady mamka, ahoj! Jsi doma? Blbá otázka, viď… ty jsi pořád doma!“ (Smích.)

„Taky jdu občas ven, abys věděla…“

„Oblečte se a vraťte se do ordinace.“

„Cože?“

„Nic, to jsem říkala pacientce… Tak jak je, drahoušku?“

„Dobře, heleď, to je fakt náhoda, že voláš, chtěla jsem se tě na něco zeptat. Dneska měla ředitelka školky takovou poznámku na Eliotta. Myslí si, že je zaostalej, protože nemluví. Podle tebe mu něco je?“

„Je to cysta, ale benigní.“

„Cože?“

„Nic, to bylo na sekretářku, ukazovala mi jednu kartu. Není úplně nejrychlejší, ale co bys chtěla? Taky jsi byla taková mouchy-snězte-si-mě.“

„Mouchy-snězte-si-mě jsem teda nebyla! Vždycky jsem měla dobrý známky, u matury mi jen o vlásek uteklo vyznamenání.“ (Na chvíli uvažuju, že jí řeknu, jak jsem se po internetu spojila s Morgane, ale už dopředu vím, co by si o tom myslela, takže nezmíním nic.)

„Jak se má Dali?“

„Dobře, zrovna se jí povedl nádherný…“

„Tak to je výborný, výborný, tak já jdu, drahoušku, měj se!“

„… obrázek. Zatím pa, mami.“

Mám to hluché tutání v telefonu brát jako „ahoj“? Moje máma. Takhle telefonuje se všemi, zavolá, položí otázku, něco plácne, odpověď neposlouchá a zavěsí.

V jedenáct dopoledne stále ještě nejsem vysprchovaná, nevím, co je s dělníky, musím jet vyzvednout malou do školky a okolí považuje mého syna za zaostalého.

Bůh bdící nad rodiči zdejších dětí mě nenávidí: narazím na Justine Desprésovou, jak tiše kuje pikle s otcem kluka, který má doslova strašlivé jméno: Thorrible.

Justine Desprésovou určitě znáte. Teda nejspíš neznáte Justine Desprésovou, ale určitě ve svém okolí nějakou Justine Desprésovou máte. Justine Desprésová je předsedkyní Sdružení rodičů, nepracuje, ale od tři čtvrtě na osm ráno má vyfoukané vlasy, na sobě kostýmek, dvanácticentimetrové podpatky, je držitelkou patentu na domácí fair trade biokoláč, který přinese vždycky v několika exemplářích na závěrečnou slavnost do školky jako na charitu, a i po třech dětech nosí oblečení velikosti 36. Patří k tomu jednomu procentu matek, které nepotkala ani nevolnost, ani nastřižení hráze, ani poporodní deprese, a také k tomu jednomu procentu, které našlo místo v jeslích pro každé svoje dítě. Zuby má abnormálně bílé a manžela vysolárkovaného a zazobaného. Zkrátka ji nemůžu ani cítit.

Oba dva mě provrtávají pohledem. Asi si říkají, že jsem příšerná matka, vždycky chodím pozdě, neučesaná, na ruce zaostalého syna. Umírám touhou na ně křiknout: „No a co? Seru na vás, na všechny!“ Místo toho po nich hodím úsměv stejně upřímný, jako ten, co věnuje zákazníkům prodavačka v H&M v období slev a namířím si to k tabulce dobrovolníků. Zapíšu se jako doprovod na výlet ve snaze stát se reinkarnací Caroline Ingallsové. Během polední pauzy vezmu dceru na bazar hraček. Koupím jí obdélníkovou bílou hru na baterky za 14,99 eur. Myslí si, že jsem jí dala iPad. Je za něj hrozně vděčná. Neberu jí to. Jedna zamlčená pravda navíc.

Morgane

Na verdikt nevydržím čekat až domů. Do žádného z ponurých barů na okraji Bouloňského lesíku se mi nechce, a tak děkuju světovému kapitalismu a Howardu Schultzovi, že mi do cesty postavil jeden ze čtyřiapadesáti pařížských Starbucksů, kde odolám sto devadesáti kaloriím sójového Chai Tea Latté a popadnu jednu lahvičku Évianu, abych získala přístup do sezamu: kód na záchod.

Ovládat proud moči natolik, aby dopadal přímo na tyčinku o šířce zhruba čtyři milimetry, je stejně těžké jako najít v ženském časopise tři po sobě následující stránky bez reklam. Nakonec se strefím. Někdo zaklepe na dveře kabinky a anglicky zahuláká, že předbíhat vůbec není amazing. Ignoruju to a mrknu na test: negativní.

Strčím ho do kabelky, dveře otevřu lokty, abych nemusela sahat na kliku, ruce si natřu antibakteriálním gelem, při průchodu vrazím ramenem do čekajících Američanek – to se vám povedlo, co je to za nápady, chodit v Paříži do Starbucksu? Chodím já snad v New Yorku do  pekárny La Brioche dorée? – a vyjdu ven. Těhotná nejsem.

No tak. Nejsem těhotná. To je dobře. Přesně to jsem chtěla. Teď na to není ta pravá chvíle. Je to výborná zpráva. Tak proč cítím, jak se mi v krku dělá velký knedlík?

Zavibruje mi BlackBerry. Tenhle týden na Korsice až 18 stupňů, v Paříži 14. SMS od táty. Mluvit o dešti a hezkém počasí je pro něj povolání: nejdřív působil jako meteorolog a potom, krátce po mé maturitě, se stal výzkumníkem v oblasti životního prostředí a přírodních zdrojů na korsické univerzitě. Až ve svých osmnácti letech, když jsem odcházela z domova, jsem plně pochopila obtížnost úkolu, který na mého svobodného otce připadl. Dvanáct let kvůli mně pořádně nežil. Po matčině smrti jako by zadržel dech, pracoval pro meteorologický portál Météo France na pozici, na níž nemusel být po večerech ani o víkendu v pohotovosti na telefonu. Nakonec tomu ironie osudu chtěla, aby našel místo na Korsice, ostrově, který opustil ve dvaceti letech, aby si našel práci „na kontinentě“.

Tři měsíce před odjezdem se oženil s Brigitte, mou novou macechou. Tahle Bretonka se ho celé dny ptá, jestli bude další den míň vedro, což jim zajišťuje nevyčerpatelnou látku ke konverzaci. Co se týče mě, já našemu rodinnému exilovému rádiu i přes všechny jeho čistě meteorologické zprávy nikdy nevynahradím čas, který ztratil mou výchovou na úkor vlastního života.

BlackBerry zavibruje znovu: Basile píše, že pro mě jede. Vidím ho už zdaleka, za prosklenou bání vchodu do stanice Saint-Lazare, v obleku, vysokého a zpříma posazeného na své červené Ducati SuperBike, připomíná mi prince, o němž jsem četla jako malá v pohádkách, tedy až na to, že je to černoch a jeho oř má motor. Zapíchne to přímo u mě, podá mi helmu a hlavou naznačí, ať nasednu. Zapnu iPod (Dans la Merco Benz od Benjamina Biolaye), nasadím si helmu a vylezu na motorku. Miluju tyhle projížďky, odříznutá od světa, svého chlapa v náručí a s hudbou jen pro sebe. Nikdo jiný v tu chvíli neexistuje, vnímám jen předení motoru a vítr na jeho ramenou.

Uháníme po městském okruhu, míjíme pařížské brány a málem se zabijeme pokaždé, když předjíždíme nějaké auto. Basile hrozně rád předstírá, že mi chce nahnat strach, takže vždycky mezi autama zagumuje, což mi moc vtipné nepřipadá. Výhodou motorky je, že s nikým nemusíte mluvit, a výhodou helmy pak to, že vás nikdo nevidí. Uprostřed vrčení aut a v rytmu hudby si nemůžu pomoct, aby se ve mně nemísily rozporuplné pocity.

U brány Porte Dauphine mám sevřené hrdlo, u Porte de Passy mi zvlhnou oči, u Porte d’Auteil mi tečou první slzy, u Porte de Saint-Cloud otevřeně vzlykám a mezi branami Port de Vanves a Porte d’Orléans ve své helmě regulérně řvu. Brány probíhají kolem v rytmu mých slz. Ani pořádně nevím, proč brečím, kvůli své uhynulé naději na dítě, kvůli chování Jeana-Jérôma, kvůli něčemu jinému… Všechno se mi to zdá moc tvrdé, příliš těžké na to, abych to mohla unést. Než dojedeme na Montparnasse, vybrečím se až do dna. Nechci, aby mě Basile takhle viděl, nemám náladu na to, aby mě celý večer podroboval psychoanalýze, protože půl semestru studoval psychologii na fakultě v Nanterre. „S tou helmou vypadáš nějak ponuře!“ posmívá se mi, když slézá z motorky. Ducati zaparkuje a pak ruku v ruce nastoupíme do výtahu. Na nic se neptá. Patra ubíhají potichu. Zatímco on myslí určitě na práci, já se snažím zahnat černé myšlenky. Vždyť nakonec těhotná budu, jenom později, jsem blbá, že mě to tak rozhodilo… Vystupujeme z výtahu a Basile přitom přeruší moje rozjímání.

„Objednáme si na večeři indické?“

„Jo, objednej to přes Alloresto, zbývají mi tam nějaké body, v kabelce mám papírek s kódem, najdi ho. A rychle odemkni ty dveře, hrozně potřebuju na záchod!“

Mezitím, co otevírá dveře, nervózně přešlapuju na místě, a ještě to ani celé nedořeknu a už mu strkám svou velkou kabelku Brigitte Bardot značky Lancel („Výdobytek kapitalismu!“ burácel by táta), do níž hned ponoří ruku. Utíkám do koupelny. Přes dveře na mě křikne:

„Jednou si ten bordel srovnáš!“

Ví, že mě štve, když na mě v takových chvílích mluví, soustředím se na to, aby ze záchodu nebylo nic slyšet.

„Není to zas taková věda, uklidit si v kabelce! Máš tady… kapesníky… starou řasenku… gel na ruce… baterku do mobilu…“

Basile ztichne. Umyju si ruce, vyjdu ven a málem se s ním srazím.

„Kdys mi to chtěla říct?“

„Co jako?“

„No každopádně se to musí oslavit! Zapomeň na indickou donášku, všechny svolám a razíme do Closerie des Lilas, musíme to zapít! Copak nejseš ráda? Je to úžasný! Já jsem z toho úplně hotovej…“

„Ty sis něco střelil nebo co? Pěkně brzdi. Ještě to povýšení nemám. Oslavíme to, až ho dostanu.“

Basile na mě vykuleně zírá. Mávne mi před očima velkým perem… vlastně je to můj těhotenský test. Zubí se od ucha k uchu. V okénku se vyjímá tmavě růžové plusko.

„Ale předtím byl negativní!“

„Počkala jsi správně dlouho?“

„Deset sekund, jak je to napsaný.“

„Ne, deset sekund na to máš čurat. Počkat musíš tři minuty!“

Basile mě vždycky ohromí tím, co všechno ví. Strašně pevně mě obejme, zvedne mě do vzduchu a huláká: „Huráá!“ Od zklamání přejdu k upřímné radosti. Je báječné představovat si to malinkaté miminko v mém břiše, které má oči pravděpodobně stejně kulaté jako Basile a které tu za pár měsíců bude s námi. Miminko, které budu moct pojmenovat, chovat, krmit, vychovávat a které nás spojí navždy. Ale hlavně se ze mě stane MATKA! Někdo mě bude potřebovat, bude mě milovat, bude chtít, abych ho šla uložit do postele, bude hledat můj pohled… Cítím se dospěle, zodpovědně, zrale, moudře. Matka. Stanu se matkou. Maminkou. Jsem nadšená.

Celé to má jen jedinou vadu na kráse, která mě malinko tíží, je to stejný pocit, jako když jsem v neděli večer neměla napsané úkoly. Ten neklid způsobuje Annickin hlas, který slyším v hlavě jako ozvěnu: „Není to flek pro holku… Musíš na to mít koule… Harant nepřipadá v úvahu…“

Emílie

Učitelka mi v Dalině notýsku nechala vzkaz. „Maminko, dozvěděla jsem se o hendikepu vašeho syna, je mi to velice líto, doufám, že to není příliš vážné. Chcete, abych pro Dali zamluvila sezení u naší psycholožky? Přijede příští čtvrtek. Srdečně, Béatrice Cazenaveová.“ No tak to vidíte, paní učitelka právo na jméno má.

Chvíli uvažuju, že vzkaz z notýsku vytrhnu, aby ho neviděl Frank, ale nemusím se ničeho bát: ani neví, že notes existuje. Napíšu: „Děkuju, paní učitelko, ale už dochází jinam. Dalina maminka.“ Možná bych ji k nějakému psychologovi poslat měla? Dělníci nakonec přišli odpoledne, ale ten, co vypadá jako stavbyvedoucí, rozhodl, že musí v první řadě položit dešťové svody, než začne pršet. Uprostřed trávníku proto nechal vyhloubit obrovskou jámu, zjistil, že má špatnou velikost roury, a odjel ji vyměnit. Pak mi zavolal, aby mi – španělsky – oznámil, že přijede až zítra. Frank bude chrlit síru, až se za tři hodiny vrátí. Co to? Vážně slyším pípání vrat? Že by chlapi konečně našli správnou trubku? Netroufám si v to doufat… Odhrnu záclonku v kuchyni a překvapeně zjistím, že do garáže zajíždí naše kombi.

Franka museli pustit dřív. To teda koukám! Bude se moct postarat o děti, zatímco já se vrhnu na nakupené hromady prádla. Nebo ho pošlu koupit s předstihem vánoční stromek – minulý rok jsme měli jen umělý a ty já nesnáším. Kde je vánoční atmosféra bez jehličí a bez té vůně?

„Taťka! Je tu taťka!“ křičí Dali a okamžitě ztrácí zájem o ovečku Shaun. Taky bych se někdy chtěla vypařit z domu ráno a vrátit se až večer těsně předtím, než jdou děti spát, abych se dočkala toho, že mě budou vítat jako válečnou hrdinku, která zachránila celý svět. Za to, že regionálním nákupním centrálám prodal čtvery zubařské kleště, má Frank každý den nárok na halasné přivítání hodné výherce mistrovství světa. Nechybí moc, aby děcka začala zpívat I will survive. Dveřmi od garáže vejde Frank a já už dopředu vidím jeho kyselý výraz. Paní ředitelka Beauzorová mu musela zavolat ohledně Eliottova „hendikepu“…

„Nech si to vysvětlit!“

„Od tebe? To si rád poslechnu. No tak dělej! Vysvětli mi to, Emílie! Řekni mi, co teď budem dělat…“

„Tak… nejdřív přiznáme ve školce, jak se věci mají.“

„Jo, to bych teda řek. A dál? Budu to muset vyřešit, ale jak?“

„Nikomu jinýmu nic neřekneš…“

„Jo, to bude aspoň teď ze začátku nejlepší…“

„Vždyť jde jen o tu školku…“

„Prosím tě, o čem to mluvíš?“

„O čem to mluvíš ty?“

„O tom, že jsem dostal padáka! O tom mluvím!“

„Cože…? Jak to? Copak jsi to propouštění neřídil?“

„No a co se jim asi tak nejvíc hodilo do krámu, co myslíš? Vykopnout toho, kdo vyrazil všechny ostatní. Marchal s Arfaouiem to věděli od samýho začátku! Zrádci! Vem si, že jsem s těma prevítama hrál golf, že jsem je vzal na striptýz, že…“

„Na striptýz?“

„Nezačínej, Emílie, teď na to nemám nervy! V mojí branži to tak chodí. Víš to moc dobře. Tvůj táta byl pravděpodobně…“

„Tátu do toho netahej, prosím tě.“

„No prostě hotovo. Vylili mě. Konec. Konec prací na baráku! Konec kroužku gymnastiky pro prcky a konec tvýho předplatnýho Dukana! A budeme muset prodat auto.“ (Hodlám tuhle narážku na mou jedinou osobní měsíční útratu ignorovat, dělá, jako by nás do těžkostí dostalo těch 17 eur, co stojí klub Dukanek.)

„Ale dostaneš plnou podporu, ne?“

„Chceš vědět to nejlepší?“

„No co?“

„Poslední rok a půl mě platili v mimořádnejch prémiích.“

„Cože? To nechápu.“

„No je to jednoduchý, aby měli menší odvody, tak mi platili, jako bych pracoval jen deset hodin týdně a zbytek mi dávali jako příplatek za práci přesčas, protože tam mají nějaký úlevy. A samozřejmě, že to se do podpory nezapočítává! Budu dostávat 70 % z 600 eur, takže nějakejch 400 eur měsíčně. Míň, než máš rodičovskou. Pěkně mě podvedli!“

„Ale to je přece nelegální! Zažaluj je!“

„A kde na to vezmu, Emílie? Seš hluchá nebo co? Jsem na mizině! Všichni jsme na mizině! Říkám ti, budou to veselý Vánoce. Budem muset dětem vybrat účty…“

„To ne! Jejich peníze ne!“

„A jak jinak to chceš udělat? Budem žít z tvýho rodičovskýho velepříspěvku?“

Konec věty pronese s takovým opovržením, že mě ta otázka štípne, jako by mi dal facku.

„Mohla bych pracovat…“

„Jo pozor! Jako promiň, ale utírat zadky harantům není žádný zaměstnání.“

„Vždycky ráda slyším, co si o mně myslíš. Náhodou to zaměstnání je, mohla bych doma hlídat děti, už teď čas od času hlídám malou Inés… ale s tou přestavbou na to nedostanu osvědčení.“

„A tvůj bejvalej zaměstnavatel? Podle posledních zpráv přesídlil někam do Bulharska, takže na tohle místo se taky vrátit nemůžeš.“

„No tak já budu přemýšlet, a když už jsi tady, tak bys mi mohl pomoct vykoupat děti, jo?“

„To ti není blbý po mně tohle chtít, když víš, čím si teď procházím?“

V tu chvíli nejasně pochopím, že ten vyhazov se v nadcházejících měsících stane výbornou výmluvou pro všechno, co Frank udělá a neudělá. A nevědomky taky chápu, že mi to změní život, i když ještě netuším, jak moc.

Potom, co děti vykoupu, nakrmím a uložím do postele (z koupelny se už definitivně stal aquapark), kouknu do ložnice. Frank usnul bez večeře, v polosedu na posteli, s notebookem před sebou.

„Už hledá práci!“ říkám si, dojatá jeho obětavostí a naštvaná sama na sebe, že jsem ho předtím v duchu nespravedlivě pomlouvala. Přijdu k němu, dám mu pusu na čelo a vezmu počítač, abych ho uklidila. Obrazovka přitáhne mou pozornost. To jsou ale přece… dvě ženské převlečené za pokojské, bez spodního prádla a na čtyřech! Z trhu práce už jsem pryč dlouho, ale vím, že tohle má k video životopisu daleko. Místo toho, aby si hledal práci, kouká na internetu na porno! Je přihlášený, dokonce má svoje uživatelské jméno „KanourFrank28“ a napravo v okénku profilu je označen za VIP člena. Váhám, jestli ho mám probudit, už teď ho slyším: tohle teď řešit nebude, se vším, čím si prochází… S tímhle se na Facebooku nepochlubím. V tichosti počítač vypnu a jdu se dolů podívat, jestli zbyla nějaká granola.

Morgane

Moje nejlepší kamarádka, europoslankyně Géraldine, je v komplikovaném vztahu s jedním bývalým ministrem, který je značně mediálně známý, značně socialistický a značně ženatý. Za ta léta jí slíbil, zapřísahal se, neustále opakoval: jednou se jeho žena dostane z deprese, on ji opustí a budou spolu mít dítě. Géraldine už má jednoho syna v tenisové sekci sportovní akademie nějakých sedm set padesát kilometrů daleko od Paříže a dlouho snila o novém miminkovském exempláři s mužem, kterého na veřejnosti označuje za „lásku mýho života, né, kecám“.

Pět let jí trvalo, než si uvědomila, že jeho manželka má depresi asi jako medvídek Pú s hrnkem medu v tlapkách, že ji nikdy neopustí, že spolu dítě mít nebudou a že on zato své madame v mezidobí udělal ještě dvě další. Nakonec se s tím budoucím miminkem rozloučila a na sociální odbor podala žádost o adopci dítěte z ústavní péče s tím, že jedno z nich bude dostatečně osiřelé, aby si ho mohla vzít k sobě. Na druhou stranu se ale nemohla odhodlat k tomu, aby se rozloučila také s milencem nebo se složkou „dítě“, velkým modrým pořadačem plným výstřižků z novin a letáků o mateřství.

Dokonce provedla analýzu konkurenčního pole všech porodnic v pařížském regionu. Došla tak daleko, že sestavila svoji top trojku těch nejlepších: první je francouzsko-britská nemocnice v Levallois, druhá je klinika svaté Terezy v sedmnáctém obvodě a třetí je americká nemocnice v Neuilly. Jasně, všechny jsou od našeho bytu daleko – dojezd vybírala podle sebe. Ale jestli to znamená, že porodím bez problémů a ve slušných podmínkách, jsem ochotná strávit každý měsíc hodinu na cestě metrem, abych se zúčastnila kurzu bezbolestného porodu – protože už teď jsem si jistá, že na kurz bezbolestného porodu chodit budu. Slyším ji přes telefon poskakovat:

„V jaký porodnici jsi zapsaná, kopretinko?“

„V žádný… jsi druhá, kdo to ví, po Basilovi.“ (Ve skutečnosti je čtvrtá, po mém tátovi a Basilově matce, ale jelikož jsme jim nechali jen vzkaz, tak se to vlastně nepočítá. A navíc čtvrtá nezní tak privilegovaně jako druhá.)

„V žádný? To chceš porodit na ulici nebo co? Posílám ti e-mailem svůj seznam nejlepších porodnic… Máš to tam, čekni schránku a pohni si! V pondělí ti na zumbu přinesu svůj modrej pořadač.“

Krevní testy potvrdily, že jsem opravdu v pátém týdnu těhotenství. Úplně vidím, kdy jsme to dítě počali: před reprízou Hlasu. Dokonce si myslím, že jsem při tom trochu snila o moderátorovi Nikosovi, s Basilem jsme fantazírovali, co by se všechno mohlo stát, kdyby byl bisexuál. No prostě… nemělo to extra úroveň. Poznámka na okraj: vymyslet romantičtější verzi početí, kterou budu moct dítěti vyprávět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nanejvýš čtyři hodiny spánku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.