Ben Kane

STŘÍBRNÝ

OREL

VYŠEHRAD

Z anglického originálu The Silver Eagle
vydaného nakladatelstvím Arrow Books 2011

přeložila Jaroslava Hromadová

Ilustrace na obálce Michal Houba

Typografie Vladimír Verner

Odpovědná redaktorka Marie Válková

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,
v Praze roku 2015 jako svou 1354. publikaci
Vydání v elektronickém formátu první
(podle prvního vydání v tištěné podobě)
Doporučená cena E-knihy 299 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,
Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz
www.ivysehrad.cz

Copyright © 2009 by Ben Kane

First published as The Silver Eagle by Arrow,
an imprint of The Random House Group Ltd

Translation © Jaroslava Hromadová, 2015

ISBN 978-80-7429-570-6 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici
ve formátu pdf

Věnuji své úžasné manželce Sair.

Bez její lásky, podpory a tolerance

by pro mě všechno bylo mnohem obtížnější.

Pro tebe.

KAPITOLA I

Mithrova svatyně

Východní Margiana, zima roku 53/52 před Kristem

Asi míli od pevnosti se Parthové konečně zastavili. Jakmile utichlo stejnoměrné křupání vysokých bot a sandálů na zmrzlé zemi, rozhostilo se naprosté ticho. Ustalo i pokašlávání a chřestění drátěných košil. Obklopil je ledový vzduch. Protože se ještě úplně nesetmělo, Romulus uviděl cíl cesty. Neurčitý útes ze zvětralých šedohnědých skal, které ukončovaly hřeben nízkých hor. Mladý, dobře stavěný voják hleděl do padající tmy a snažil se pochopit, co sem bojovníky přivedlo. V dohledu nebyly žádné domy ani stavby a připadalo mu, že klikatá cesta, po níž jdou, končí u paty útesu. Obrátil se na svého přítele a náhradního otce Brenna a tázavě povytáhl obočí. „Co tady u Jupitera děláme?“

„Tarquinius něco ví,“ zavrčel Brennus a pod tlustou vojenskou pláštěnkou se napřímil. „Jako vždycky.“

„Ale nám to neřekne.“ Romulus si dýchal do dlaní, aby mu prsty a obličej úplně neprokřehly. Orlí nos už zmrzlý měl.

„Nakonec se to dovíme,“ odpověděl Gal s copánky a zasmál se pod vousy.

Romulus si přestal stěžovat. Netrpělivost nic neurychlí. Buď trpělivý, nabádal se v duchu.

Muži měli látkovou kazajku a přes ni předepsanou drátěnou košili. Sice je dobře chránila před meči, ale těžkými železnými oky jim neustále unikalo tělesné teplo. Trochu jim pomáhaly vlněné pláštěnky, šály a plstěné vložky v bronzových přilbicích s oblými hřebeny, ale hnědočervené kalhoty k lýtkům a bytelné sandály s okovanými podrážkami caligae odhalovaly příliš mnoho kůže a nijak je nezahřály.

„Jdi se ho zeptat,“ naléhal Brennus s úsměvem. „Než nám umrznou koule.“

Romulus se zasmál.

Když se předtím etruský haruspex objevil v jejich zatuchlé kasárenské ubikaci, oba po něm žádali vysvětlení. Jako vždycky jim Tarquinius moc neprozradil, ale vykládal cosi o zvláštním požadavku jejich velitele Pacora. A o možnosti zjistit, zda existuje nějaká cesta z Margiany. Romulus a Brennus nechtěli nechat kamaráda odejít samotného, a tak využili příležitosti něco se dovědět.

Posledních několik měsíců si užívali vítanou přestávku v boji, který trval nepřetržitě dva roky. Postupně však jejich život v římské pevnosti zapadl do otupujícího stereotypu. Po službě ve stráži následoval výcvik a místo přehlídkového pochodu opravovali výzbroj. Velké vzrušení nepřinášely ani občasné hlídky, neboť v zimě se držely zpátky i kmeny, které podnikaly do Margiany nájezdy. Tarquiniova nabídka jim proto připadala jako dar z nebe.

Romulus nehledal té noci jenom obyčejné vzrušení. Zoufale toužil dovědět se třeba i jen něco málo o Římu. Jeho rodné město leželo na druhém konci světa a oddělovaly je od něj tisíce mil drsné krajiny a nepřátelské národy. Existovala vůbec nějaká šance, že by se tam mohl jednoho dne vrátit? Romulus o tom snil ve dne v noci jako skoro všichni jeho druhové. Tady, na konci světa, ho nic nedrželo a tento tajemný výlet mohl přinést jiskřičku naděje.

„Počkám,“ ozval se po chvíli. „Koneckonců jsme sem šli dobrovolně.“ Odevzdaně přešlápl. Přitom mu sklouzl z ramene podlouhlý oválný štít neboli scutum, připevněné k popruhu. „Viděls, jakou má Pacorus náladu. Nejspíš by mi utrhl koule, jen kdybych se zeptal. To ať mi radši umrznou.“

Brennus se chraptivě zasmál.

Velitel jejich skupiny, malý snědý Pacorus, měl bohatě zdobenou kazajku, kalhoty, boty nad kotníky, kuželovitou parthskou čapku a dlouhou pláštěnku z medvědí kůže, která ho výborně zahřála. Pod kožešinou mu na zlatém opasku visely dvě zahnuté dýky a meč s jílcem, vykládaným drahokamy. Statečný, ale nelítostný Pacorus vedl zapomenutou legii, zbytek obrovské římské armády, kterou loni v létě porazil parthský generál Súrénas. Oni a Tarquinius tady teď byli jediní tři zástupci řadových vojáků.

Romulus byl opět zajatec.

Pomyslel si, jaká je to ironie, že by měl strávit život měněním jednoho pána za druhého. První byl krutý obchodník Gemellus, který vlastnil celou jeho rodinu – matku Velvinnu, dvojče Fabiolu i jeho. Když na Gemella dolehly špatné časy, prodal třináctiletého Romula Memorovi, lanistovi z Ludu magnu, největší gladiátorské školy v Římě. Memor sice nebyl tak krutý jako Gemellus, ale živil se tím, že cvičil otroky a zločince pro boj a umírání v aréně. Životy lidí pro něj nic neznamenaly. Při té vzpomínce si Romulus odplivl. Aby v ludu přežil, musel usmrtit jiného muže. A nejenom jednou. Zabij, jinak zabijou tebe, zněla mu v uších Brennova mantra.

Romulus se přesvědčil, že má gladius volně v pochvě a že připravena je i dýka s kostěnou střenkou na druhé straně opasku. Tyto úkony se mu teď staly druhou přirozeností. Usmál se, když si všiml, že Brennus dělá totéž. Jako všichni římští vojáci měli dva oštěpy s železnou špicí, zvané pila. Jejich průvodci, asi dvacet nejlepších Pacorových bojovníků, se od nich značně odlišovali. Měli prostší oblečení než jejich velitel – jen vlněné pláštěnky s rozparky, a ne tlusté kožešinové –, dlouhý nůž a na pravém boku úzké pouzdro. Do něj se vešel zahnutý luk složený z několika vrstev a zásoba šípů. Parthové ovládali mnoho zbraní, ale především byli národem špičkových lučištníků. Štěstí, že jsem se s žádným z nich nesetkal v aréně, napadlo Romula. Všichni dokázali vystřelit půltucet šípů, než člověk uběhl sto kroků. Všechny přesně a smrtelně.

V ludu se naštěstí seznámil s Brennem. Romulus se na něj vděčně podíval. Bez Galova přátelství by v tak divokém prostředí nepřežil. A díky němu za víc než dva roky utrpěl jenom jedno vážné zranění. Jednou v noci se jim pouliční bitka ošklivě vymkla z ruky a kamarádi museli uprchnout z Říma. Vstoupili jako žoldnéři do armády a jejich novým pánem se stal generál Crassus. Tento politik, voják a člen vládnoucího triumvirátu v Římě, bažil po stejném vojenském uznání, jakého dosáhli dva jeho kolegové Julius Caesar a Pompeius Magnus. Ten nafoukaný hlupák, pomyslel si Romulus. Kdyby byl jako Caesar, už bychom byli všichni doma. Místo slávy čekala třicet tisíc mužů krvavá hanebná porážka u Karrh. Ty, co přežili – přibližně třetina armády – zajali Parthové, kteří svou brutalitou překonali dokonce i Memora. Když Romulus a jeho druhové dostali na výběr, zda si nechají nalít do krku roztavené zlato, dají se ukřižovat nebo budou sloužit na neklidných východních hranicích Parthie, přirozeně si zvolili to poslední.

Romulus si povzdechl. Už si nebyl tak jistý, že si vybrali dobře. Vypadalo to, že zbytek života stráví bojováním proti dávným nepřátelům svých věznitelů. Proti divokým kočovným kmenům ze Sogdie, Baktrie a Skytie.

Přišel sem, aby zjistil, jestli by se dalo tomu mizernému osudu uniknout.

***

Tarquinius přejížděl tmavýma očima po čelní stěně skály.

Žádné znamení.

Svým vzhledem se Tarquinius lišil od všech ostatních. Dlouhé světlé kudrny měl svázané dozadu pruhem látky, čímž vynikl jeho hubený obličej, vystouplé lícní kosti a zlatá náušnice v pravém uchu. Etrusk nosil kožený pancíř, který měl na povrchu bronzové kroužky spojené dohromady. Jeho oděv doplňovala krátká, kůží lemovaná suknice centuriona. Na zádech měl malý ošoupaný vak. Přes levé rameno se mu na popruhu houpala dvoubřitá sekera. Haruspex, na rozdíl od svých druhů, zavrhl pláštěnku. Chtěl mít veškeré smysly v plné pohotovosti.

„Nuže?“ naléhal Pacorus. „Vidíš vchod?“

Tarquinius lehce svraštil obočí, ale neodpověděl. Během dlouhých let studií u svého učitele Olena se naučil velké trpělivosti. Ostatním to často připadalo jako nadutost.

Velitel pohlédl doprava.

Tarquinius se schválně podíval na druhou stranu. Mithro, pronesl v duchu, ó, velký. Ukaž mi svou svatyni.

Pacorus už se neovládl. „Není to ani třicet kroků odtud,“ vysmíval se mu.

Někteří jeho bojovníci se ušklíbli.

Tarquinius nenuceně sklouzl pohledem tam, kam se velitel díval před chvilkou. Upřeně se zahleděl na útes, ale nic neviděl.

„Jsi šarlatán. Vždycky jsem to věděl,“ obořil se na něj Pacorus. „Byla velká chyba udělat z tebe centuriona.“

Jako kdyby Parth zapomněl, že on, Tarquinius, poskytl zapomenuté legii svou tajnou zbraň, pomyslel si haruspex trpce. Za rubín, který mu daroval před lety Olenus, koupil hedvábí, a to ještě teď pokrývalo víc než pět tisíc štítů a nepustilo skrz ně šípy z dříve tak účinných zahnutých luků. On přišel s nápadem nechat ukovat tisíc dlouhých kopí, která udržela veškeré jezdectvo v bezpečné vzdálenosti. Díky němu rozdrtili početnou bojovou hordu Sogdů, která plenila města v Margianě. A kromě toho jeho léčebné metody zachránily životy mnoha zraněných vojáků. Tím, že Tarquinia jmenoval centurionem, mlčky uznal jeho zásluhy i výjimečné postavení v mužstvu. Přesto se Tarquinius neodvážil odmlouvat.

Pacorus měl životy jich všech v hrsti. Až dosud Tarquinia a tím i jeho přátele chránila před mučením nebo smrtí skutečnost, že se velitel děsil jeho věšteckých schopností. Jenže ty Etruska poprvé v životě zradily.

Teď se stal jeho stálým společníkem strach, což bylo něco nového.

Tarquinius žil měsíce díky své chytrosti, přestože neviděl nic skutečně důležitého. Studoval každý mrak, každý závan větru a každého ptáka a zvíře, které spatřil. Nic. Výsledek nepřinášely oběti slepic a jehňat, což bývala skvělá metoda předpovídání. Žádné vodítko nezískal v jejich temně rudých játrech, nejbohatším zdroji informací pro veškeré věštění. Tarquinius to nedokázal pochopit. Byl jsem haruspex víc než dvacet let, pomyslel si trpce. Nikdy jsem nezažil takový nedostatek vizí. Bohové se na mě musí skutečně zlobit. Na mysl mu přišel Charón, etruský vládce podsvětí, jak se vynořuje ze země, aby je všechny pohltil. Měl promodralou kůži a ryšavé vlasy a kráčel v Pacorově stínu, mordu plnou uslintaných zubů, nachystaný roztrhat Tarquinia, až veliteli dojde trpělivost. Což nebude trvat dlouho. Člověk nepotřebuje být věštec, aby dokázal číst z Pacorovy řeči těla, uvažoval Tarquinius ustaraně. Připomínal drát natažený tak silně, až hrozilo, že se každou chvilku přetrhne.

„Při všem, co je ti svaté,“ osopil se na něj Pacorus, „nech mě, ať ti to ukážu.“ Sebral strážci louč a vyrazil. Celá skupina ho následovala. Už po dvaceti krocích se zastavil. „Podívejte,“ poručil a ukázal loučí dopředu.

Tarquinius vytřeštil oči. Přímo před nimi se nacházelo úhledné místo se stejnoměrně vytesanými dlažebními kameny. Uprostřed byl velký otvor v zemi. Hranatou díru lemovaly těžké kamenné desky. Jejich zvětralý povrch pokrývaly nápisy a rytiny. Tarquinius přistoupil blíž a rozeznal tvary krkavce, klečícího býka a bohatě zdobenou sluneční korunu se sedmi paprsky. Je to kresba frygické čapky? Podobá se kloboukům s nízkým dýnkem, které nosili od nepaměti haruspikové, pomyslel si vzrušeně. Tento drobný detail byl velice zajímavý, protože souvisel s nejistými počátky Tarquiniova lidu.

Předtím než Etruskové před mnoha staletími osídlili střední Itálii, žili na východě. Stopy po jejich civilizaci se dochovaly v Malé Asii, ale v legendách se tradovalo, že přišli z mnohem větší dálky. Stejně jako Mithra. Tarquinia jen tak něco nevyvedlo z míry, tohle však ano. Roky života strávil pátráním po důkazech o minulosti Etrusků, ale výsledek byl zanedbatelný. Možná že se nyní, tady na východě, neproniknutelná mlha času začíná rozplývat. Olenus měl pravdu. Zase. Stařec mu předpověděl, že by mohl zjistit víc cestou do Parthie a ještě dál.

„Do mithraea smějí obvykle vstoupit jenom zasvěcení,“ prohlásil Pacorus. „Neuposlechnutí se trestá smrtí.“

Radost Tarquinia rychle opustila a ušklíbl se. Člověk musí nejdřív přežít a pak se doví něco o mithraismu.

„Pustím tě dovnitř, abys předpověděl budoucnost mně a zapomenuté legii,“ řekl Pacorus. „Když mě nepřesvědčíš, zemřeš.“

Tarquinius se ovládl a pozorně si ho prohlížel. Bylo v tom něco víc.

„Ale předtím,“ zamumlal Pacorus a pohlédl na Romula a Brenna, „zemřou tví přátelé pomalu a v bolestech. Před tvýma očima.“

Tarquinia to rozzuřilo a pronikavě se na Pacora zadíval. Parth po chvilce uhnul očima. Ještě mám nějakou moc, blesklo haruspexovi hlavou, ale z toho poznání mu ještě víc vyschlo v krku. Ve výhodě byl Pacorus, a ne on. Jestli mu bohové v mithraeu nesešlou nějakou smysluplnou vizi, všichni budou bezodkladně popraveni. Proč jen trval na tom, že s ním sem půjdou oba přátelé? Požádal je, protože mu to napověděla intuice. Tarquinius se nebál o sebe. Vyčítal si, že by na jeho neúspěch doplatili velký a statečný Brennus a mladík Romulus, kterého měl rád jako syna. Ti tři se setkali krátce nato, co vstoupili do Crassovy armády, a stali se z nich důvěrní přátelé. Díky přesným předpovědím začali Tarquiniovi bezmezně věřit i ostatní. Po bitvě u Karrh, kdy jedinou možností byl únik pod příkrovem tmy, poslechli svého velitele, zůstali a spojili svůj osud s jeho. Oba u něj pořád hledali ochranu. Nemůže to skončit tady a teď, pomyslel si Tarquinius odhodlaně. Nesmí.

„Budiž,“ vykřikl co nejpřesvědčivěji. „Mithra mi dá znamení.“

Romulus a Brennus se rychle ohlédli a Tarquinius četl v jejich tvářích naději. Hlavně v té Romulově.

Trochu se uklidnil a čekal.

Pacorus netrpělivě stiskl zuby. „Pojď za mnou,“ řekl a šlápl na první schod.

Tarquinius ho bez váhání následoval.

Doprovodil je statný bojovník, Pacorův osobní strážce. V pravé ruce držel dýku.

***

Skupina strážců se rozestoupila a zasunula louče do otvorů v dlažbě k tomu určených. Kulaté ohniště plné popela svědčilo o tom, že tady už takto čekali oni nebo někdo jiný. Romula zaskočilo, jak Pacorus a Tarquinius zmizeli. Všiml si velkých tvarovaných desek, ale neuvědomil si, že tvoří vchod. Teď když bylo místo poměrně dobře osvětlené, spatřil kresby na obou stranách díry. Začalo mu to docházet. Byla to svatyně zasvěcená Mithrovi.

A Tarquinius si zřejmě byl jistý, že uvnitř něco objeví.

Ve snaze dovědět se víc chtěl haruspexe následovat, ale půl tuctu Parthů mu zatarasilo cestu.

„Nikdo další dolů nepůjde,“ zavrčel jeden. „Mithraeum je posvátné místo. Lumpové jako ty tam nemají přístup.“

„V očích Mithry jsou si všichni rovní,“ protestoval Romulus, protože si vzpomněl, co mu řekl Tarquinius. „Jsem voják.“

Parth se zatvářil rozpačitě. „Velitel rozhodl, kdo může dovnitř,“ vyštěkl nakonec. „A o vás dvou se nezmínil.“

„Takže budeme čekat?“ zeptal se čím dál rozzlobenější Romulus.

„Správně,“ odpověděl bojovník a popošel k němu. Několik dalších ho následovalo s rukama na toulcích. „Všichni tady zůstaneme, dokud Pacorus nerozhodne jinak. Jasný?“

Dívali se na sebe. Přestože Parthové a legionáři teď mnohokrát bojovali společně, věznitelé své zajatce neměli moc v lásce. Co se týkalo Římanů, ti je rádi neměli nikdy. Romulus to cítil stejně. Tito muži pomohli povraždit jeho druhy u Karrh.

Ucítil na paži Brennovu ruku. „Nech to být,“ řekl Gal klidně. „Teď není vhodná doba.“

Brennus to udělal podvědomě. Během posledních čtyř let pro něj byl Romulus něco jako syn. Od chvíle, kdy se jejich osudy spojily, snášel Gal svůj trýznivý osud o něco lépe. Romulus mu poskytoval důvod žít. Díky neochabujícímu Brennovu úsilí se ze sedmnáctiletého mladíka stal zkušený bojovník. Tarquinius se zase staral o jeho vzdělávání. Dokonce ho naučil číst a psát. Jenom zřídka se nechal vyprovokovat a neovládl svůj hněv. Jako v tomhle případě, napadlo Brenna.

Romulus se zhluboka nadechl, ustoupil a nechal Parthy, ať se jim posmívají. Nesnášel, když se musel podrobit. Hlavně když měl příležitost být svědkem něčeho tak důležitého. Jako obvykle to bylo rozumné rozhodnutí. „Proč nás sem Tarquinius táhl s sebou?“

„Jako podporu.“

„Proti komu? Proti těm mizerným psům?“ Romulus ukázal nevěřícně na Parthy. „Je jich dvacet. A mají luky.“

„To jsou pravda špatné vyhlídky,“ pokrčil rameny Gal. „Nemohl požádat nikoho jiného.“

„Je za tím ještě něco,“ odsekl Romulus. „Tarquinius pro to musel mít nějaký důvod. Potřebuje, abychom tady byli.“

Brennus otočil blonďatou zarostlou hlavu a rozhlédl se po liduprázdné krajině. Už se ztrácela ve tmě další studené noci. „Nevím proč,“ uzavřel to. „Tohle je pustina. Nic než hlína a skály.“

Romulus s tím málem souhlasil, když si všiml dvou světýlek odrážejících záři loučí. Strnul a mžoural do šera. V dáli je sledoval šakal. Zvíře se nehýbalo a jenom jasné oči prozrazovaly, že to není socha. „Nejsme sami,“ zašeptal potěšeně. „Tamhle. Podívej.“

Brennus se usmál. Byl na Romula pyšný, že má tak dobré pozorovací schopnosti. On, zkušený lovec, toho malého dravce přehlédl. Stávalo se to častěji. Romulus dokázal pronásledovat zvířata po holých skalách a rozeznal ten nejmenší detail. Nepatřičnou větvičku, ohnuté stéblo trávy, změněné stopy, když byla kořist zraněná. Takové vlohy mělo jen málo lidí.

Patřil mezi ně i Brac.

Brenna zaplavily staré emoce. Zármutek, že jeho mladý bratranec neměl příležitost takhle s ním stát. Brac byl mrtvý stejně jako Brennova manželka, malý synek a celý kmen Allobrogů. Před osmi lety je pobili Římané. Brakovi bylo přesně tolik, jako je teď Romulovi. Brennus se snažil zmírnit velký žal, který ho nikdy neopouštěl, a tak pokrčil širokými rameny a v duchu zopakoval slova allobrogského druida Ultana. Tajnou věštbu, kterou z nějakého důvodu znal Tarquinius.

Cesta dál, než se dostal nějaký Allobrog. Nebo kam se někdy dostane.

Brennovi se to skutečně podařilo, když doputoval na východní hranici Margiany, nějaké čtyři měsíce cesty východně od Karrh a víc než tři tisíce mil z Galie. Teprve se mělo ukázat, jak a kdy jeho cesta skončí. Znovu se podíval na šakala, na něhož dychtivě ukazoval Romulus. „U Belena,“ vydechl Brennus. „Chová se jako pes. Vidíš to?“

Bylo zvláštní, že zvíře sedí na kyčlích jako pes. Jako kdyby se díval na pána.

„To je práce bohů,“ zamumlal Romulus a přemýšlel, jak by to chápal Tarquinius. „Musí to být.“

„Možná máš pravdu,“ souhlasil Brennus nervózně. „Ale šakali jsou mrchožrouti. Živí se mrtvolami.“

Podívali se na sebe.

„Dneska v noci tady umřou lidi.“ Brenna zamrazilo. „Cítím to.“

„Možná,“ řekl Romulus zadumaně. „Podle mě to je dobré znamení.“

„Jak to?“

„Nevím.“ Romulus zmlkl a pokoušel se využít útržky, které Tarquinius občas prozradil. Soustředil se na dýchání a upřeně hleděl na šakala a na vzduch nad ním. Pátral, zda nespatří něco víc, než co viděly jeho modré oči. Celou věčnost stál bez hnutí, jeho dech kolem něj vytvořil hustý šedivý obal.

Brennus ho nechal být.

Parthové se pokoušeli rozdělat oheň a nevšímali si jich.

Nakonec se Romulus otočil. Zklamání na jeho tváři se nedalo přehlédnout.

Brennus se podíval na šakala, který se ani nehnul. „Nic jsi neviděl?“

Romulus zavrtěl smutně hlavou. „Je tady, aby na nás dohlédl, ale nevím proč. Tarquinius by to věděl.“

„Jen klid,“ řekl Gal a poplácal ho po rameni. „Jsme čtyři proti dvaceti.“

Romulus se tomu musel zasmát.

Tam, kde stáli, byla mnohem větší zima, ale oba si připadali bližší se šakalem než s Pacorovými muži. Místo aby vyhledali teplo u ohně, schoulili se k sobě u velkého balvanu.

Toto rozhodnutí jim pravděpodobně zachránilo život.

***

Tarquiniovi se zrychlil tep, když scházeli po hrubě tesaných schodech, které byly díky Pacorově louči dobře vidět. Úzké schodiště bylo vytesáno do země a po stranách je zpevňovaly trámy. Velitel ani jeho strážce nemluvili, což Tarquiniovi vyhovovalo. Modlil se k Tiniovi, nejmocnějšímu etruskému bohu. A k Mithrovi. To udělal poprvé v životě. Záhadný a neznámý mithraismus Tarquinia fascinoval od chvíle, kdy se o něm v Římě dověděl. Toto náboženství sem přinesli před deseti lety legionáři, kteří se účastnili tažení do Malé Asie. Mithrovi stoupenci, kteří zůstávali v přísném utajení, přísahali, že budou vyznávat pravdu, čest a odvahu. Jestliže se chtěli posunout na vyšší úroveň oddanosti, museli podstoupit velice drsné rituály. Víc o tom haruspex nevěděl.

Pochopitelně ho nepřekvapilo, že tady v Margianě nalezl důkaz o bohu vojáků. V této oblasti byl tento kult nejsilnější, možná že odtud pocházel. Škoda že jsem to neodhalil za příznivějších okolností, pousmál se Tarquinius trpce. Jemu i jeho přátelům hrozí okamžitá smrt. Proto je čas projevit odvahu. Pokud bude mít štěstí, tohoto boha nerozzlobí žádost nezasvěcence, který vstoupí do mithraea takto neortodoxně. Koneckonců nejsem jenom haruspex, pomyslel si hrdě. Jsem taky bojovník.

Velký Mithro, přicházím se ti poklonit s pokorou v srdci. Prosím tě, dej mi znamení o své přízni. Něco, co uklidní Pacora. Na okamžik zaváhal a potom si dodal odvahy. Také potřebuju tvou pomoc, abych našel cestu zpátky do Říma.

Tarquinius vyslal svou modlitbu s veškerou silou, jaké byl schopný.

Odpovědělo mu naprosté ticho.

Snažil se nebýt zklamaný, ale nepodařilo se mu to.

Dolů sešli po osmdesáti čtyřech schodech.

V chodbě Tarquinius ucítil zatuchlý vzduch. Byla to směs lidského potu, kadidla a spáleného dřeva. Podráždilo mu to nos a naskočila mu husí kůže. Byla tady cítit energie. Kdyby měl bůh dobrou náladu, mohly by se jeho magické schopnosti obnovit.

Pacorus se ohlédl, všiml si jeho reakce a usmál se. „Mithra je opravdu mocný,“ řekl. „A já zjistím, jestli lžeš.“

Tarquinius se na něj zahleděl. „Nezklamu vás,“ řekl potichu.

Pacorus neodpověděl. Zpočátku měl respekt před Tarquiniovou schopností předpovídat budoucnost a nacházet řešení velkých problémů na obloze. Sice by to veřejně nepřiznal, ale počáteční úspěchy zapomenuté legie na vyhnání pustošících kmenů byly téměř výhradně zásluhou haruspexe. Ale před několika měsíci Tarquiniovy přesné předpovědi ustaly a nahradily je neurčité a obecné komentáře. Pacorus si s tím nejdřív nedělal hlavu, ale to se brzy změnilo. Potřeboval věštby, protože jeho postavení velitele na parthské východní hranici bylo dvousečné. Vzhledem ke skvělým výsledkům z dřívějška v něj vkládali velké naděje. Pacorus spoléhal na to, že mu kouzla pomůžou přežít.

Po nějakou dobu se útoky ozbrojených nepřátelských hord ze sousedních zemí často opakovaly. Důvod byl prostý. Před více než rokem byly všechny místní posádky odsunuty, protože se očekával vpád Crassovy armády. Král Oródés, vládce Parthie, převelel všechny bojeschopné muže na západ a na této hranici zůstal jenom zlomek obránců. Kočovné kmeny rychle využily příležitosti a všechny osady u hranic vyplenily. Po takovém úspěchu byly stále smělejší a brzy se pokoušely o rozdělení Margiany.

Pacorus měl od Oróda jednoduché zadání – rozdrtit veškerý odpor a nastolit mír. Rychle. To udělal. Ale právě to ohrozilo jeho postavení. Král se obával každého důstojníka, který měl příliš velký úspěch. V bezpečí nebyl dokonce ani generál Súrénas, který vybojoval skvělé vítězství u Karrh. Oróda Súrénova nabytá sláva zneklidňovala a nechal ho krátce po této bitvě popravit. Zpráva o tom udržovala důstojníky včetně Pacora v neustálé nejistotě. Snažil se vyhovět, a protože netušil, jak uspět, zoufale hledal pomoc z nejrůznějších zdrojů, například od Tarquinia.

Strach je moje poslední psychologická výhoda nad Pacorem, pomyslel si haruspex. A i ta byla chatrná. Padla na něj únava. Kdyby mu bůh nic neukázal, musel by přijít s něčím uvěřitelným, co by zabránilo krutému Parthovi zabít je. Tarquinius však po měsících, kdy Pacora napínal, pochyboval, že ho fantazie nezklame.

Kráčeli mlčky chodbou, která byla zbudována stejně jako schodiště. Po chvíli vyústila do dlouhé úzké síně.

Pacorus chodil nalevo i napravo a v malých výklencích zapaloval olejové lampy.

Když místnost zaplnilo světlo, Tarquinius si všiml kreseb na stěnách, nízkých lavic na každé straně a těžkých dřevěných pilířů, které podpíraly nízký strop. Zadíval se na konec mithraea, kde stály tři oltáře pod pozoruhodnou podobiznou vyvedenou v jasných barvách. Byla to postava v pláštěnce s frygickou čapkou a shýbala se nad klečícím býkem, jemuž zabodla hluboko do hrudi nůž. Mithra. Z tmavě zelené pláštěnky zářily hvězdy. Z každé strany to sledovala záhadná postava se zapálenou loučí v ruce.

„Tauroktonie,“ zašeptal Pacorus a sklonil uctivě hlavu. „Mithra tím, že zabil posvátného býka, dal světu život.“

Tarquinius vycítil, že strážce za ním se poklonil. Následoval jeho příkladu.

Pacorus pomalu kráčel k oltářům. Odříkal krátkou modlitbu a hluboce se uklonil. „Bůh je tady,“ řekl a odstoupil. „Doufejme, že ti něco odhalí.“

Tarquinius zavřel oči a sebral sílu. Měl zpocené dlaně, což se mu nestávalo. Ještě nikdy nepotřeboval pomoc víc než teď. Dosud vyslovil mnoho důležitých předpovědí, ale nikdy pod hrozbou okamžité popravy. Tady nebyl žádný vítr, žádný mrak ani hejno ptáků, které by pozoroval. Dokonce ani žádné obětní zvíře. Jsem sám, pomyslel si haruspex. Instinktivně poklekl. Velký Mithro, pomoz mi.

Podíval se na božskou postavu zobrazenou nad ním. V očích pod kapucí tkvěl vědoucí výraz. Jako kdyby říkala: Co mi můžeš nabídnout? Nemohl jí poskytnout nic jiného než svou osobu. Budu tvým věrným služebníkem.

Dlouho čekal na odezvu.

Nic.

„Nu?“ zeptal se Pacorus nevrle a jeho hlas se rozlehl stísněným prostorem.

Tarquinia se zmocnilo zoufalství. Měl úplně prázdnou hlavu.

Rozzuřený Pacorus řekl pár slov strážci a ten se přiblížil.

Tak je to, pomyslel si Tarquinius rozzlobeně. Olenus se spletl, když si myslel, že se z Margiany vrátím. Naopak mám zemřít sám v mithraeu. Romula a Brenna zavraždí taky. Žil jsem úplně zbytečně.

Potom uviděl obraz.

Necelá stovka ozbrojených mužů se kradla ke dvacítce parthských bojovníků, kteří seděli kolem ohně. Tarquinius cítil mravenčení. Parthové si spolu povídali a vůbec o nich nevěděli.

„Nebezpečí,“ vykřikl a vyskočil. „Blíží se velké nebezpečí.“

Strážce se zastavil, nůž stále připravený k bodnutí.

„Odkud?“ zeptal se Pacorus. „Ze Sogdie? Baktrie?“

„Vy to nechápete,“ vykřikl haruspex. „Tady! Teď!“

Pacorus povytáhl nevěřícně obočí.

„Musíme ostatní varovat,“ naléhal Tarquinius. „Vrátit se do pevnosti, dokud není příliš pozdě.“

„Je noc uprostřed zimy,“ ušklíbl se Pacorus. „Dvacet nejlepších mužů Parthie hlídá venku. Stejně jako tví přátelé. A devět tisíc mých vojáků je jen míli odtud. Jaké nebezpečí může hrozit?“

Strážce se škodolibě usmál.

„Zaútočí na ně,“ odpověděl Tarquinius. „Brzy.“

„Cože? Takhle zakrýváš svou neschopnost?“ křikl Pacorus a zrudl zlostí. „Jsi mizerný lhář.“

Tarquinius se jeho nařčení nebránil. Zavřel oči a znovu si přivolal obrázek, který právě viděl. Snažil se zachovat klid, aby to pochopil. Potřebuju víc, velký Mithro.

„Skonči to,“ poručil mu Pacorus.

Tarquinius cítil, jak se k němu blíží nůž, ale ani se nepohnul. Byla to zásadní zkouška jeho schopnosti věštit. Víc udělat nemohl. Bůh už mu nepomůže. Na krku ucítil závan studeného vzduchu, jak strážce zvedl ruku. Pomyslel na své nevinné kamarády nahoře. Odpusťte.

Tunelem k nim dolehl nezaměnitelný varovný pokřik.

Pacora to zaskočilo, ale rychle se ovládl. „Ty zrádný pse. Řekls kamarádům, aby v určitou dobu začali křičet, co?“

Tarquinius zavrtěl hlavou.

Po dlouhé chvíli prořízl vzduch řev, při němž tuhla krev v žilách. Takový rámus nemohli způsobit jenom dva lidé.

Pacorus zbledl. Zaváhal, potom se otočil a vyběhl z místnosti. Strážce v patách za ním.

Tarquinius se zvedl a chystal se je následovat. Vtom zaznamenal vlnu energie.

Vize od boha ještě neskončila.

Ale jeho přátelům hrozilo smrtelné nebezpečí.

Svářela se v něm vina, hněv a touha po poznání. Znovu poklekl. Měl čas.

Trochu času.

***

Uplynula dlouhá půlhodina. Teplota, která se celý den pohybovala pod nulou, spadla ještě níž. Parthští bojovníci přikládali do ohně ze zásob, které tady byly pro tento účel přichystány, až plameny šlehaly do výšky muže. Po obvodu přibližně třiceti kroků stálo pár strážců, zatímco ostatní se choulili kolem ohně a povídali si. Málokdo zavadil pohledem o vetřelce Romula a Brenna.

Oba kamarádi podupávali a snažili se ze všech sil se zahřát. Byl to marný boj. Pořád se jim nechtělo přidat se k Parthům, kteří se k nim chovali přezíravě. Brennus byl hluboce ponořený do snění o své budoucnosti a Romulus bedlivě sledoval šakala. Doufal, že pochopí, proč tady je. Marně. Nakonec se zvíře postavilo, nenuceně se oklepalo a odběhlo směrem k jihu. Okamžitě zmizelo z dohledu.

Později Romulus vzpomínal na to načasování s úžasem.

„Bohové na nebesích,“ šeptal Brennus a zuby mu drkotaly. „Doufám, že se Tarquinius brzy objeví. Jinak se budeme muset přidat k těm mizerům u ohně.“

„Nebude tam dlouho,“ odpověděl Romulus přesvědčivě. „Pacorus je v té bryndě s ním.“

Všichni v zapomenuté legii věděli, že když se jejich velitel rozzuří, padají hlavy.

„Ten vocas vypadal nervózně,“ souhlasil Brennus a počítal už bůhví pokolikáté Parthy. Usoudil, že jich je příliš mnoho. „Nejspíš nás všechny nechá zabít. Škoda že šakal nezůstal, aby nám pomohl, viď?“

Romulus se chystal odpovědět, když mu padlo oko na dva strážné stojící nejdál. Za nimi se zjevily dvě postavy připomínající duchy, v rukách dlouhé nože. Než otevřel ústa, aby je varoval, nevěřícně na ně okamžik hleděl. Bylo však příliš pozdě. Parthové se skáceli a zmizeli ve tmě. Z podříznutých hrdel tiše vystříkl rudý gejzír.

Nikdo z jejich druhů si toho nevšiml.

„Do zbraně!“ zařval Romulus. „Útočí na nás z východu!“

Ostatní bojovníci vyděšeně vstávali, sahali po zbraních a hleděli upřeně do černé tmy.

V mrazivém vzduchu zazněl hrůzný jekot.

Brennus se okamžitě postavil vedle Romula. „Počkej,“ upozornil ho. „Nehýbej se.“

„Jsou vidět od ohně,“ pochopil Romulus.

„Hlupáci,“ zamumlal Brennus.

Sledovali, jak dopadly první šípy. Vylétly ze tmy a snesly se jako hustý smrtící déšť. Dokonalá léčka. Byl to až bizarně krásný pohled. Víc než polovina Parthů padla ihned po té salvě a několik dalších utrpělo zranění. Ostatní horečně popadli luky a odpověděli opakovanou palbou naslepo.

Romulus zvedl své scutum potažené hedvábím a hodlal vyrazit dopředu. Znovu ho zastavila velká Brennova ruka. „Tarquinius…,“ prohlásil.

„Je zatím v bezpečí pod zemí.“

Romulus se trochu uklidnil.

„Zaútočí znovu,“ řekl Gal, když děsivý řev ještě zesílil. „A až to udělají, my jim připravíme malé překvapení.“

Brennův odhad byl správný. Neuhodl však množství útočníků.

Přilétla další sprška šípů a potom se nepřátelé dali do běhu. Byly jich desítky. Přes ramena měli luky stejné jako ty parthské a mávali meči, noži a zlověstně vypadajícími sekerami s krátkou hlavou. Snědí muži v plstěných čapkách, zdobených šupinových drátěných košilích a botách ke kolenům mohli být jedině Skytové. Romulus a Brennus se už s divokými nomády setkali během potyček na hranicích. Ačkoli sláva jejich říše už pominula, Skytové pořád patřili k nesmiřitelným nepřátelům. Hroty šípů napouštěli smrtelným jedem nazvaným scythicon. Každý, koho jenom škrábly, zemřel ve velikých bolestech.

Brennus potichu zaklel a Romulovi se sevřel žaludek.

Tarquinius byl pořád v podzemní svatyni a oni ho nemohli jen tak zanechat osudu. Jenže kdyby se pokusili haruspexe zachránit, stihla by všechny jistá smrt. Teď bylo vidět přinejmenším padesát Skytů a blížili se další. Romulus zuřil nad náhodami života. Myšlenka, že se vrátí do Říma, mu teď připadala k smíchu.

„Nemohli ten rámus přeslechnout,“ pošeptal mu Brennus. „Pacorus není žádný zbabělec. Každou chvíli si to s nimi vyřídí. Je jenom jeden způsob, jak jim zachránit život.“

„Pustit se do toho rychle a potichu,“ řekl Romulus.

Brennus potěšeně přikývl. „Udeřit na Skyty u vchodu do chrámu. Dostat odtamtud Tarquinia a ostatní. Tak do toho.“

Romulus vyrazil.

Běželi, co mohli, až je ztuhlé svaly bolely. Naštěstí se jim brzy zvýšila hladina adrenalinu a dokázali ještě zrychlit. Napřáhli oštěpy a chystali se ve vhodnou chvíli hodit. Skytové se plně soustředili na přeživší Parthy, a tak nevěnovali pozornost okolí. Nepřátele obklíčili a blížili se k nim.

S centurií v zádech bychom je rozdrtili, napadlo Romula. Teď musí věřit, že se Tarquinius objeví v pravý čas a podaří se jim zmizet ve tmě. Byla to chabá naděje.

Jako dva mstící se duchové se přiblížili k nestráženému vstupu do svatyně.

Zatím si jich nikdo nevšiml.

Když si Parthové uvědomili, že jejich osud je zpečetěný, vyděšeně křičeli.

Pár kroků od otvoru začal Romulus věřit, že by se jim to mohlo podařit. Potom se drobný Skyt zvedl od Partha ležícího na břiše a otřel si meč o šaty mrtvého. Když je uviděl, otevřel a zavřel ústa. Vyštěkl nějaký rozkaz a vyrazil k nim. Devět mužů za ním. Někteří rychle tasili zbraně a sejmuli luky.

„Najdi Tarquinia,“ křikl Romulus, když zabrzdili u vchodu. „Já je zdržím.“

Brennus kamarádovi bezvýhradně věřil a upustil oštěp Romulovi u nohou. Vytrhl ze země louč a dusal po schodech dolů. „Nebudu tam dlouho,“ křikl.

„Když jo, tak nepřežiju.“ Romulus zlověstně přivřel oko a zamířil. Díky dlouhé praxi vrhl s klidem první oštěp nízkým zakřiveným obloukem. Zasáhl nejbližšího Skyta asi dvacet kroků před sebou přes drátěnou košili hluboko do hrudníku. Ten padl jako podťatý.

Jeho druhové se sotva zastavili.

Druhý Romulův oštěp se zabodl do tlustého břicha dalšího Skyta a srazil ho na zem. Třetí ranou minul, ale čtvrtou probodl hrdlo bojovníka s dlouhým černým plnovousem. Skytové si ho teď začali víc všímat a tři z nich zvolnili a založili šípy do tětiv. Ostatní čtyři se rozeběhli ještě rychleji.

Sedm mizerů, pomyslel si Romulus a srdce mu bušilo jako o závod zuřivostí a strachem. A taky ty otrávené šípy. To je špatná zpráva. Co bych měl udělat? Najednou si vzpomněl na Cottu, trenéra v ludu. Když všechno ostatní zklame, na nic netušícího nepřítele zaútoč. Moment překvapení je k nezaplacení. Nic jiného ho nenapadlo a po Brennovi a Tarquiniovi nebylo ani památky.

Zakřičel ze všech sil a vyrazil do útoku.

Skytové se tomu hazardérství smáli. Další blázen na zabití.

Když Romulus doběhl k prvnímu, použil metodu kombinovaného útoku kovovou puklicí štítu a následně gladiem. Fungovalo to dobře. Otočil se od padajícího nepřítele a uslyšel, jak mu do štítu narazil šíp. A další. Naštěstí hedvábí splnilo svůj úkol a ani jeden nepropustilo. Třetí mu zasvištěl kolem ucha. Věděl, že má chviličku, než přiletí další, a tak vykoukl nad železným okrajem. Dva Skytové byli skoro u něj. Další se hnal hned za nimi, zatímco trojice s luky si chystala nové šípy.

Romulovi vyschlo v ústech.

Potom uslyšel známý bojový pokřik.

Skytové zaváhali. Romulus se odvážil ohlédnout. Ve vchodu se objevil Brennus, připomínající velkého medvěda, a vrhl se pět kroků dopředu.

Za ním následoval Pacorus a řval vzteky. Těsně za ním mával mohutný strážce nožem nad hlavou.

Po Tarquiniovi ani památky.

Romulus se tím neměl čas zabývat. Otočil se zpátky a jen taktak se mu podařilo odrazit silný úder Skyta. Ten po něm sekl, ale minul. Potom mu mužův druh mocnou ranou dolů málem usekl pravou ruku. O fous vedle. Vylétly jiskry, jak železné ostří narazilo do dlaždice, a Romulus rychle uskočil. Druhý Skyt to s odvážným výpadem přehnal a odhalil krk. Romulus se naklonil dopředu a vrazil gladius do nechráněného místa mezi mužovou plstěnou čapkou a drátěnou košilí. Pronikl kůží a svalem a zabodl se do hrudníku, kde poškodil většinu hlavních cév. Skyt zemřel, než se Romulus pokusil meč vytáhnout. Jeho šokovaný druh měl však dost duchapřítomnosti, sklonil pravou paži a zaútočil Romulovi na levý bok.

Romulus prudce vydechl a padl neohrabaně na promrzlou zem. Nějak se mu podařilo udržet meč. Zoufale ho svíral, a když ho z padlého Skyta vytahoval, cítil, jak ostří skřípe po jeho klíční kosti. Je příliš pomalý. Je to beznadějné.

Skyt se spokojeně ušklíbl, skočil a postavil se nad Romulem. Zvedl pravou ruku a chystal se zasadit mu smrtelnou ránu.

Bylo zvláštní, že Romulus dokázal myslet jenom na Tarquinia. Kde je? Viděl něco?

Skyt vykřikl bolestí. Překvapený Romulus se podíval nahoru. Z nepřítelova levého oka trčel známý nůž. Vykřikl by radostí. Patřil Brennovi. Stalo se neuvěřitelné. Gal mu zachránil život.

Romulus rázným kopnutím odhodil Skyta dozadu. Natahoval krk a hledal ostatní. Brennus a Pacorus byli na dosah a bojovali bok po boku. Strážce už bohužel ležel na zemi a z břicha mu trčely dva šípy.

Měli jen mizivou šanci.

Romulus opatrně uchopil štít a posadil se. Chránil se před nepřátelskými šípy.

Jeden mu do něj ihned narazil, ale dokázal zareagovat.

Trojice lučištníků byla pořád na nohách.

A nejméně dvacet Skytů se k nim hnalo.

Přestože se kolem snášela záplava šípů, Romulovi se podařilo dostat se bez újmy k Brennovi.

„Dej mi svůj štít,“ poručil mu ihned Pacorus.

Romulus zíral na velitele. Můj život, nebo jeho? uvažoval. Smrt ihned, nebo později? „Ano, pane,“ řekl pomalu, ale nehýbal se. „Jistě.“

„Ihned!“ křikl Pacorus.

Lučištníci jako jeden muž natáhli a znovu vystřelili. Tři šípy vypálily, hledajíce lidské maso. Zasáhly Pacora do prsou, do paže a levé nohy.

Klesl a řval bolestí. „Proklínám tě,“ křičel. „Jsem mrtvý.“

Další a další šípy svištěly vzduchem.

„Kde je Tarquinius?“ křikl Romulus.

„Ještě ve svatyni. Vypadá to, že se modlí,“ zasmál se Brennus. „Chceš utéct?“

Romulus zavrtěl prudce hlavou. „V žádném případě.“

„Ani já ne.“

Oba se naráz otočili a postavili se Skytům.

KAPITOLA II

Scaevola

Nedaleko Pompejí, zima roku 53/52 před Kristem

„Paní?“

Fabiola otevřela leknutím oči. Za ní stála vlídná žena středního věku v pracovních kožených sandálech. Usmívala se. Docilosa byla Fabiolina jediná skutečná přítelkyně a spojenkyně, jíž mohla naprosto důvěřovat. „Prosila jsem tě, abys mi tak neříkala.“

Docilose zacukaly koutky úst. Tato bývalá otrokyně a služka získala svobodu současně se svou novou paní. Nějakou dobu však trvalo, než se zbavila starých návyků. „Dobře, tak tedy Fabiolo,“ vyslovila pečlivě.

„Co se děje?“ zeptala se Fabiola a vstala. Tato neobyčejně krásná a štíhlá černovláska na sobě měla jednoduché, leč drahé šaty z hedvábí a plátna. Na krku a na pažích se jí leskly bohatě zdobené šperky ze zlata a stříbra. „Dociloso, co je?“

„Přišly zprávy ze severu,“ ozvala se po chvilce. „Od Bruta.“

Nejdřív ji zaplavila radost, jenže tu vzápětí vystřídal strach. Přesně o to Fabiola prosila – aby dostala od milence nějaké zprávy. Dvakrát denně se u oltáře v besídce na hlavním nádvoří villy neúnavně modlila. Teď, když konečně Jupiter její prosby vyslyšel, budou ty novinky příznivé? Fabiola pátrala v Docilosině tváři, jestli z ní něco nevyčte.

Decimus Brutus pobýval s generálem Caesarem, který chystal návrat do Říma, v Ravenně. Ravenna, příhodně umístěná mezi hlavním městem a hranicemi se Zaalpskou Galií, byla Caesarovou oblíbenou zimní destinací. Uprostřed svých armád odtud mohl sledovat politickou situaci. Za řekou Rubikon mu to bylo dovoleno. Pokud by tuto řeku překročil, aniž by se vzdal vojenského velení – a vstoupil do Itálie ve zbrani – dopustil by se velezrady. Proto Caesar každou zimu jen pozoroval dění a čekal. S tímto stavem nedokázal mnoho udělat senát ani Pompeius. Ten se jako jediný mohl Caesarovi postavit vojensky, jenže se nepřiklonil ani na jednu stranu. Situace se měnila každým dnem, jedno však bylo jisté. Hrozí problémy.

Fabiolu proto Docilosina zpráva překvapila.

„V Zaalpské Galii vypuklo povstání,“ oznámila. „Na mnoha místech se těžce bojuje. Zřejmě v dobytých městech masakrují římské osadníky a kupce.“

Fabiola pomalu vydechla, aby překonala strach z nového nebezpečí, které Brutovi hrozilo. Pamatuj na to, čemu jsi unikla, pomyslela si. Zažila jsi daleko horší věci než tohle. Třináctiletou Fabiolu prodal její krutý majitel Gemellus jako pannu do drahého nevěstince. Tím se nespokojil a jejího bratra Romula ve stejné době prodal do gladiátorské školy. Při tom pomyšlení ji zabolelo u srdce. Následovaly téměř čtyři roky nedobrovolné prostituce v Lupanaru. Ani tehdy jsem neztratila naději. Pohlédla uctivě na sochu na oltáři. Jupiter mi pomohl zbavit se života, který se mi hnusil. Záchrana přišla v osobě Bruta, jednoho z jejích nejnadšenějších milenců. Koupil ji od majitelky nevěstince Joviny za spoustu peněz. Nic není nemožné, uvědomila si Fabiola a trochu se uklidnila. Brutus by měl být v bezpečí. „Copak si Caesar nepodmanil celou Galii?“ zeptala se.

„Říká se to,“ zamumlala Docilosa.

„Nebude to nic vážného,“ uklidňovala se Fabiola. Nejodvážnější římský generál řešil s Brutovou pomocí různé problémy od chvíle, kdy se zdálo, že jeho krvavé tažení skončilo. „O co jde teď?“

„Náčelník Vercingetorix žádal příslušníky kmenů, aby vstoupili do vojska, a oni ho vyslyšeli,“ odpověděla Docilosa. „Pod jeho praporem se shromažďují desítky tisíc mužů.“

Fabiola se zamračila. Tohle slyšet nechtěla. Vzhledem k tomu, že většina jeho vojáků pobývala v zimních táborech na území Zaalpské Galie, mohl mít vážné problémy. Galové byli nelítostní bojovníci a římskému porobení se urputně bránili. Nebýt Caesarových výjimečných taktických schopností a skvělé disciplíny legionářů, nepodlehli by. Jestli se kmeny opravdu sjednocovaly, to povstání bude mít katastrofální následky.

„Je to ještě horší,“ pokračovala Docilosa. „V horách na hranicích napadla spousta sněhu.“

Fabiola stiskla rty. Naposledy jí Brutus psal, že brzy přijede domů. To se teď nestane.

Kdyby se Caesar nedostal ke svým jednotkám včas a nepotlačil vzpouru, než přijde jaro, nepokoje by se rozšířily. Vercingetorix si to dokonale načasoval, zlobila se Fabiola v duchu. Kdyby Galové uspěli, veškeré její pečlivě připravené plány by vzaly zasvé. V následném boji by určitě přišly o život tisíce lidí, ale musela tu obrovskou cenu pominout. Bez ohledu na její tužby by ti muži zemřeli stejně. Rychlé vítězství na straně Caesara by znamenalo, že krveprolití nebude tak veliké. Fabiola si to přála z celého srdce, protože by to jeho oddanému stoupenci Brutovi přineslo další slávu. Tohle nebyl jediný důvod. Fabiola na tom měla i vlastní sobecký zájem. S Caesarovým vítězstvím by stoupla i její hvězda.

Pocítila lehkou výčitku, že nemyslí v první řadě na Brutovo bezpečí. Tento nadšený profesionální voják byl též mimořádně statečný. Mohl by v nadcházejícím boji utrpět zranění nebo dokonce zemřít. S tím by se těžce smiřovala. Znovu se pomodlila. Přestože si zakázala někoho milovat, Bruta měla doopravdy ráda. Vždycky byl něžný a laskavý. I tehdy, když ji připravoval o panenství. Usmála se. Rozhodnutí, že na něj vyzkouší své kouzlo, bylo správné.

Předtím měla mnoho takových zákazníků. Všichni byli vlivní šlechtici a jejich přízeň by jí zajistila vstup do vyšších kruhů římské společnosti. Jenom díky tomu, že měla tento cíl neustále na paměti, si svou ponižující práci tolik nepřipouštěla. Za to, že mužům poskytovala své tělo, očekávala, že od nich na oplátku získá, co si zamane – zlato, informace a především vliv. Brutus se od začátku choval jinak než většina klientů, a proto byl sex s ním snadnější. Nakonec se pro něj rozhodla kvůli jeho blízkému vztahu s Caesarem. Tento politik vzbudil její zájem na základě toho, co tajně vyslechla od urozených pánů, kteří se bavili během odpočinku v lázních nevěstince. Když si v posteli povídala s uspokojenými zákazníky, i oni jí poskytli spoustu zajímavých informací o Caesarovi. Možná mi vnukl Jupiter, abych se stala Brutovou milenkou, napadlo ji. Když se s Brutem zúčastnila jedné hostiny, uviděla tam Caesarovu sochu, která se velice podobala Romulovi. V té chvíli pojala silné podezření.

Docilosa znovu promluvila a vrátila ji do přítomnosti. „Optimáti slavili, když do Říma dorazily zprávy o Vercingetorixově povstání. Pompeius Magnus tam byl jako čestný host.“

„Bohové na nebi,“ zamumlala Fabiola. „Ještě něco?“ Caesar měl nepřátele všude, ale nejvíc v hlavním městě. Po Crassově smrti na tažení v Parthii přišel triumvirát, který vládl republice, o jednoho člena. Od té doby Pompeius netušil, co si má s Caesarovými neskutečnými vojenskými úspěchy počít. A to se Caesarovi náramně hodilo. Teď optimáti, což byla skupina politiků, kteří stáli proti Caesarovi, otevřeně stranili jeho jedinému sokovi Pompeiovi. Caesar by se totiž klidně mohl stát novým vládcem Říma. Musel by však potlačit Vercingetorixovo povstání a získat dostatečně velkou podporu v senátu. Najednou si Fabiola připadala ohrožená. V Lupanaru byla velká ryba v malém rybníce. Venku ve skutečném životě neznamenala nic. Kdyby neuspěl Caesar, neuspěl by ani Brutus. Jakou by měla šanci v životě bez jeho ochrany? Pokud by se neprodala někomu jinému. Fabiole se při tom pomyšlení udělalo špatně. Ty roky v Lupanaru jí stačily do konce života.

Tohle vyžadovalo rázné řešení.

„Musím zajít do chrámu na Kapitolu,“ prohlásila. „Donést tam oběť a pomodlit se, ať Caesar tu vzpouru rychle potlačí.“

Docilosa nedala najevo, jak ji to překvapilo. „Cesta lodí do Říma zabere přinejmenším týden. A kdyby přišla nějaká bouře, tak ještě víc.“

„V tom případě pojedeme po souši,“ řekla Fabiola vážně.

Docilose to vyrazilo dech. „Znásilní nás a zabijou. Venkov je plný banditů.“

„Není to horší než v Římě,“ odpověděla Fabiola příkře. „Můžeme s sebou vzít tři strážce, které nám tady nechal Brutus. To bude dost velká ochrana.“ Ne tak dobrá jako Benignus nebo Vettius, napadlo ji a s láskou si vzpomněla na silné dveřníky v Lupanaru, kteří ji zbožňovali. Brutus je chtěl taky koupit, ale Jovina je neprodala. Byli pro ni nesmírně důležití. Po návratu do hlavního města by to mohla zkusit znovu. Ti dva siláci by se jí moc hodili.

„Co na to řekne Brutus, až to zjistí?“

„Pochopí to,“ odpověděla Fabiola pohotově. „Dělám to kvůli němu.“

Docilosa vzdychla. V tomhle sporu by neměla šanci. Na druhou stranu v Pompejích kynulo rozptýlení jen z návštěv lázní a tržiště, a proto byl život ve skoro prázdné ville dost fádní. Řím by jim jako vždycky nějaké vzrušení poskytl. „Kdy chcete odjet?“

„Zítra. Vzkaž do přístavu, ať kapitán připraví Ajaxe. Ráno uvidí, jestli počasí dovolí odplout.“ Brutus po příjezdu na sever okamžitě poslal své drahocenné plavidlo zpátky, aby je měla k dispozici. Malá loď s nízkou palubou, poháněná stovkou otroků u jedné řady vesel na každé straně, byla nejrychlejší typ plavidla, jaké Římané dokázali postavit. Ajax kotvil nečinně v přístavu v Pompejích a Fabiola původně nepředpokládala, že bude potřebovat jeho služby do příštího jara. Teď se situace změnila.

Docilosa se uklonila a odešla. Paní zanechala jejím myšlenkám.

V chrámu by se také mohla zeptat Jupitera, kdo znásilnil jejich matku. Velvinna se o tom zmínila jenom mimochodem, ale Fabiola na to z pochopitelného důvodu nezapomněla. Hnací silou jejího života se stala touha odhalit, kdo je její otec. Až to zjistí, pomstí se mu.

Za každou cenu.

***

Za Brutovy nepřítomnosti měla Fabiola z vedení latifundia velké obavy. Zároveň jí to však poskytovalo jisté zadostiučinění. To, že vládla velkému panství kolem villy, chápala jako hmatatelný důkaz pomsty Gemellovi, který to tady vlastnil původně. Ihned po příjezdu se vrhla do práce. Při zběžné prohlídce domu zjistila, že si Gemellus i tady, stejně jako v sídle v Římě, liboval v křiklavých a nevkusných věcech. S velkým potěšením dala všechny honosné pokoje, hodovní síň a kancelář nově vymalovat. Nechala rozbít spoustu soch boha plodnosti Priapa, protože veliké ztopořené penisy jí připomínaly utrpení, které Gemellus připravil jejich matce a jehož byla svědkem. Z mozaikové podlahy nechala vymést silnou vrstvu prachu a z fontán odklidit spadané listí. Vyměnili i zanedbané rostliny na nádvoří. Nejvíc se jí líbila nová výzdoba na stěnách vyhřívaných lázní – barevné výjevy bohů, bájných mořských tvorů a ryb. Z prvního dne v Lupanaru se jí vryly do paměti podobné obrázky, které viděla v lázních. Slíbila si, že jednoho dne ji bude obklopovat stejný přepych. Teď se jí to vyplnilo.

Je těžké zbavit se viny, uvědomila si později toho dne. Zatímco jí nic nechybělo, Romulus byl nejspíš mrtvý. Do očí se jí nahrnuly slzy. Ještě když byla v nevěstinci, obrátila každičký kámen, aby ho našla. Až po více než roce vypátrala, že její dvojče je naživu. V krutých podmínkách gladiátorské arény ho Jupiter ochránil. Náladu jí nezkalilo, ani když zjistila, že se Romulus přihlásil do Crassových legií. Jenže potom nastala katastrofa. Před několika měsíci se do Říma dostaly hrozivé zprávy o bitvě u Karrh. Fabiola rázem přišla v podstatě o veškeré naděje. Připadalo jí neskutečně kruté, že přežil jednu hrůzu jenom proto, aby skončil v armádě odsouzené ke zkáze. Brutus se snažil zjistit něco víc, ale veškeré zprávy byly špatné. Tato porážka patřila k nejhorším, jaké kdy republika utrpěla. Padlo obrovské množství mužů. Romulus určitě nebyl mezi legionáři, kteří uprchli s legátem Cassiem Longinem. Brutus rozdal veteránům z osmé legie spoustu peněz, ale nebylo to k ničemu. Fabiola vzdychla. Bratrovy kosti vybledlé sluncem nejspíš stále ležely v písku tam, kde padl. Nebo odešel na konec světa, na nějaké bohy zapomenuté místo nazvané Margiana, kam Parthové deset tisíc římských zajatců poslali.

Nikdo se odtud nevrátil.

Fabiole stékaly po tvářích slzy, což se nestávalo často. Dokud zbývala sebemenší šance, že Romula znovu spatří, nepropadala zoufalství. Teď tvrdohlavost zvítězila nad vírou. Jupitere, Optime Maxime, vyslyš mě, prosila v duchu zoufale. Ať je můj bratr pořád naživu. Ovládla se, utřela si oči a šla vyhledat starého Corbula, který na latifundiu pracoval jako vilicus neboli správce. Jako obvykle dohlížel na dělníky. Vzhledem k tomu, že nikdy nebydlela na venkově, znala toho o zemědělství málo. Proto trávila většinu času v Corbulově společnosti. Nezměnily to ani zprávy z Galie. Teď za latifundium zodpovídala.

Od Corbula věděla, že zemědělci už neobdělávají vlastní pole, protože je levné obilí ze Sicílie a z Egypta připravilo o obživu. Už víc než jednu generaci se hospodaření věnovali jenom ti dost bohatí, kteří si mohli koupit půdu a obdělávat ji pomocí otroků. Měli štěstí, protože díky vojenským výbojům římských armád sem ze všech koutů světa proudily nekonečné zástupy zoufalců, aby jim vytvářeli bohatství. Gemellovo bývalé panství nebylo výjimkou.

Nedávno osvobozená Fabiola otroctví nenáviděla. Zpočátku ji trápilo, že je majitelkou několika stovek lidí – mužů, žen a dětí. Nemohla s tím nic dělat. Kdyby dala svobodu Řekům, Libyjcům, Galům a Numidům, její nově nabyté panství by zkrachovalo. Raději se rozhodla upevnit si pozici Brutovy milenky, v rámci možností rozvíjet vztahy s urozenými lidmi a snažit se zjistit totožnost svého otce. Možná že v budoucnu by se jí s Romulovou pomocí podařilo udělat víc. Pamatovala si, jak její dvojče obdivovalo thráckého gladiátora Spartaka. Jeho povstání otroků, které se uskutečnilo asi před dvaceti lety, otřáslo Římem do základů.

Fabiola se při té vzpomínce usmála. To už došla na velký dvůr za villou. Stály tady mizerné vlhké ubikace otroků, které ostře kontrastovaly s bytelnými hospodářskými stavenimi. Něco by se mělo s jejich situací udělat, rozhodla se. Nacházely se tu i stáje, dvoupatrový mlýn a mnoho kamenných sýpek a skladišť. Ty stály na cihlových pilotách, aby mohl dovnitř neustále proudit vzduch a nedostali se dovnitř hlodavci. Některé byly až po strop zaplněné obilím, v jiných byla uskladněná bohatá úroda všeho druhu. Stály tu spousty amfor s olivovým olejem zapečetěných pryskyřicí, vedle sudů se solenými parmicemi a hliněných nádob plných oliv byly vidět nádoby obsahující oblíbenou silně kořeněnou rybí omáčku garum. Ve slámě byly úhledně naskládány do řad jablka, kdoule a hrušky, které se konzumovaly v zimě. Špinavé palice česneku tvořily malé pyramidy. Z trámů visely sušené šunky, svazky mrkve, čekanky a bylinek – šalvěje, fenyklu, máty a tymiánu.

Ve speciálních sklepech v jiné budově se vyrábělo víno, jeden z nejlepších produktů latifundia. Nejdřív se fermentovalo ve velkých vysmolených nádobách zvaných dolia, které se částečně zakopávaly do země. Vzniklý hroznový mošt se v nich uzavřel a nechal se zrát. Jenom to nejkvalitnější víno se slilo do amfor a přeneslo do hlavní budovy, kde se skladovalo na zvláštním místě u stropu nad jednou z pecí.

Fabiola ráda obhlížela všechny zásoby osobně. Nepřestávala žasnout nad tím, že to všechno patří jí. Jako malá měla pořád hlad. Nyní měla dost jídla až do konce života. Nijak ji to však nepoznamenalo. Dohlížela, aby otroci dostávali dost najíst. Většina vlastníků půdy jim dávala sotva tolik, aby přežili, natož aby překročili střední věk. I když jim nemohla dát svobodu, chtěla jim být vlídnou paní. Občas sice musela použít násilí, aby si udržela autoritu, ale nestávalo se to často.

Hlavní práce roku – setí, obdělávání a sklizeň úrody – byly téměř u konce. Toho dne panoval na dvoře čilý ruch. Corbulo obcházel kolem a vykřikoval rozkazy. Fabiola viděla, jak muži opravují poškozené pluhy a potrhané kožené postroje volů. Opodál ženy a děti vykládaly z vozů pozdní zeleninu jako cibuli, červenou řepu a slavné pompejské zelí. Další ve skupinách zpracovávaly vlnu, kterou v létě ostříhaly ovcím. Teď ji rozčesávaly a praly a následně se bude příst.

Corbulo se jí uklonil. „Dobrý den, paní.“

Vážně mu pokynula. Snažila se zachovat zdání, že tam vládne ona.

Prošedivělý muž s kulatým obličejem a nahrbenými zády nebyl ničím nápadný. Jeho šaty se daly těžko popsat a jenom bič s dlouhým držadlem a stříbrný amulet pro štěstí, který mu visel na řemínku kolem krku, prozrazoval, že to není obyčejný zemědělský otrok. Corbula ještě jako dítě chytili na pobřeží severní Afriky a od té doby žil na tomto latifundiu.

Zdálo se, že starému správci trochu vadilo, že jeho majitelka je mladá žena. Brutus dal jasně najevo, že po dobu jeho nepřítomnosti vede domácnost Fabiola. Corbula těšilo, že tu je někdo, kdo mu řekne, co se má udělat, aby se panství pozvedlo, jak tomu bylo celé roky.

„Co děláš?“

„Kontroluju tuhle chásku, paní,“ odpověděl a ukázal na otroky kousek od nich. „Pořád je potřeba udělat spoustu běžné práce.“

Fabiolu každodenní život na latifundiu fascinoval. Neuměla si představit, že její bývalý majitel měl stejný pocit. „Zajímal se Gemellus o tohle místo?“

„Když ho koupil, tak jo,“ odpověděl Corbulo. „Jezdil sem každé dva měsíce.“

Nedala najevo překvapení.

„Přivezl sem z Řecka nové olivovníky a nechal vybudovat rybníky s rybami,“ prozradil vilicus. Dokonce určil, na kterých svazích se má pěstovat vinná réva.“

Fabiole se příčilo pomyšlení, že její bývalý majitel dokázal něco vytvořit. V římském domě, kde ona a Romulus vyrostli, ukazoval jenom brutalitu. „Co se stalo pak?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Obchody se mu přestaly dařit. Začalo to zbožím z Egypta. Pamatuju si, když jsem se to dověděl.“ Corbulův vrásčitý obličej se zachmuřil. „Cestou z Egypta se potopilo dvanáct lodí. Dokážete tomu uvěřit, paní?“

Výmluvně vzdychla a zahrála soucit. Ve skutečnosti se snažila pochopit, proč si člověk jako Corbulo dělal starosti s tím, jestli jeho pána opustilo štěstí. Ji potěšilo, když se od Bruta dověděla, proč musel Gemellus latifundium prodat. Usoudila, že pro otroky je zřejmě důležité ztotožnit se do určité míry se svými majiteli. Pamatovala si, jak byl Romulus pyšný, když v pořádku přinesl do Gemellova domu odpověď od Crassa a přelstil hromotluky od lichvářů, kteří neustále posedávali naproti hlavní bráně. Přestože její dvojče nenávidělo Gemella stejně jako ona. Dokonce i ti zcela nesvobodní měli hrdost, a tak by kvůli tomu neměla Corbula soudit. Ačkoli správce pracoval pro Gemella více než dvacet let, byl pořád oddaný, spolehlivý a pilný.

Corbulo najednou křikl na otroka, který pomalými a lhostejnými tahy brousil srp. „Pořádně přitlač, ty hlupáku!“ Poklepal si po biči, který mu visel u opasku. „Nebo ho ucítíš na zádech.“

Otrok se rychle sklonil nad zahnutým železným ostřím a přejížděl brouskem po celé délce.

Fabiola se spokojeně usmála. Corbulo nebyl sice žádný surovec, ale ani on se nezdráhal použít síly. Bylo dobré znamení, že stačilo pohrozit. „Myslela jsem si, že se mu daří dobře,“ pokračovala, aby se dověděla něco dalšího.

„Dařilo se mu.“ Corbulo vzdychl. „Ale bohové se od něj odvrátili. Brzy se všechno, co udělal, obrátilo v prach. Začal si půjčovat peníze, ale neměl je jak splácet.“

Vzpomněla si na hrdlořezy čekající před Gemellovým domem ve dne v noci a na povídání v kuchyni, kde se scházeli otroci na kus řeči. „Brutus se zmínil o tom, že poslední kapkou byl riskantní nákup zvířat pro arénu.“

Corbulo váhavě přikývl. „Ano, paní. Mělo mu to zajistit královskou odměnu. Držel třetinový podíl na výpravě bestiaria na jih Egypta, během které měli nalovit divoká zvířata.“

Fabiolu přemohl stesk. Její bratr si často hrál na bestiaria. Pocit spokojenosti byl nenávratně pryč. Jenže z Romula se stal gladiátor. Nedala však na sobě nic znát. V Lupanaru se naučila skrývat své pocity přede všemi, dokonce i před Brutem.

Najednou si vybavila zasutou vzpomínku. Krátce předtím než je prodali, vyslechli s Romulem Gemellův rozhovor s účetním. Týkal se odchytu zvířat pro zápasy v aréně, který sliboval veliký zisk. Dvojčata překvapilo, že obchodník nemohl složit počáteční kapitál. Jako chudým otrokům jim jeho bohatství vždycky připadalo nezměrné. „Pokrylo by to jeho dluhy,“ řekla klidně.

„Kdyby se lodě nepotopily,“ prohlásil Corbulo. „Znovu.“

„Všechny?“

„Do jedné,“ odpověděl zasmušile. „Nečekaná bouře.“

„Smůla,“ zajíkla se Fabiola.

„To není všechno. Věštci řekli, že se rozzuřil sám Neptun.“ Corbulo rozzlobeně zaklel, ale když si uvědomil, s kým mluví, zrudl. „Promiňte, paní,“ zamumlal.

Fabiola se rozhodla, že předvede otrokům svou autoritu. Brutus to dělal pravidelně, aby se ho báli a respektovali ho. „Nezapomínej, kdo jsem!“ osopila se na něj.

Sklonil hlavu a čekal, až ho potrestá. Možná že jeho nová mladá paní je stejná jako Gemellus.

Fabiola slyšela v Lupanaru daleko horší nadávky, ale Corbulo o tom neměl tušení. Pořád se učila rozkazovat, a tak jí jeho reakce dodala sebedůvěru. „Pokračuj,“ vyzvala ho vlídnějším tónem.

Správce vděčně přikývl. „Gemellus nikdy nevěřil proroctvím, ale o tomhle se zmínil těsně předtím, než se lodě potopily.“

Ušklíbla se. „Věštci lžou.“ Mnoho dívek v nevěstinci doufalo v nějaké znamení, že se zbaví svého odporného života, a proto u jasnovidců utrácely velkou část svých hubených úspor. Fabiola zažila jen velice zřídka, že se něco z toho vyplnilo. Samozřejmě nic zásadního. To ji utvrdilo v tom, že se musí spoléhat jenom na sebe. A na Jupitera, který nakonec její modlitby za svobodu vyslyšel.

„To je pravda, paní,“ souhlasil Corbulo. „Gemellus mluvil stejně. Jenže tuhle věštbu neměl od nějakého pokoutního věštce, co se potloukají kolem toho velkého chrámu. Dověděl se ji od cizince s gladiem, kterému se do toho vůbec nechtělo.“ Následovala významná pauza. „A prakticky všechno z toho se vyplnilo.“

Probudilo to v ní zvědavost. Věštci nenosí zbraně. „Vyprávěj mi o tom,“ rozkázala mu.

„Předpověděl, že Crassus odjede z Říma a nevrátí se.“

Vytřeštila oči. Všichni věděli, že třetí člen triumvirátu bažil po vojenském úspěchu, aby získal uznání veřejnosti. Jako guvernér Sýrie si otevřel cestu k výpadu do Parthie. Jen málokdo by předpověděl, že tahle cesta do ciziny bude jeho poslední. Jenom skutečný věštec. A ten by mohl vědět o Romulovi. „Co ještě řekl?“ zašeptala.

Správce polkl. „Že se ty lodě i se zvířaty v bouři na moři potopí.“

„To je všechno?“

Corbulo přejížděl očima ze strany na stranu. „Ještě něco,“ přiznal nervózně. „Gemellus se o tom zmínil jenom jednou. Když jsem ho viděl naposledy.“

Fabiola připomínala jestřába, vrhajícího se na kořist. „Co to bylo?“

„Ten haruspex mu řekl, že jednoho dne mu na dveře zaklepe nějaký člověk.“

Strnula. Romulus?

„Zdálo se, že mu ta myšlenka nedá spát,“ zakončil Corbulo.

„Nebyl to gladiátor?“

„Ne, paní.“

Posmutněla.

„Voják.“

Zase se rozveselila.

Corbula její zájem zmátl, a tak se na ni podíval, jestli ho pochválí.

Jen se na něj letmo usmála. Nechtěla nic prozradit.

Žádný gladiátor, pomyslela si vítězoslavně, ale voják. A tím se její bratr stal po útěku z Říma. Gemellus věděl, jak moc ho Romulus nenávidí. Vyhlídka, že ho znovu jednoho dne uvidí, by ho musela vyděsit. Teď měla pro návštěvu Jupiterova chrámu dva důležité důvody. Kdyby dokázala najít toho záhadného věštce, mohla by zjistit, jestli Romulus ještě žije. Byl to bláznivý nápad, ale naučila se nikdy nic nevzdávat.

Její neochvějná víra a touha po pomstě ji držely při životě.

Najednou se za zdí kolem dvora ozval hlasitý štěkot. Občas ho tady v Pompejích slýchala, ale vždycky to bylo v dálce. Jak zvuk sílil, na tvářích otroků se objevil strach. „Co to je?“

„Psi. A fugitivariové, paní.“ Když Corbulo viděl, že to nechápe, pokračoval. „Nájemní vrazi. Honí uprchlíka.“

Fabiole se rozbušilo srdce, ale nepropadla panice. Jsem svobodná, pomyslela si rázně. Mě nikdo nepronásleduje.

Popošli kousek dál na kraj polí kolem villy, aby se podívali, co se děje. Od sousedů je oddělovaly kamenné zdi, holé stromy a nízké živé ploty. Úrodná půda na rovných polích byla v této roční době neobdělaná. Před dvěma týdny ji zorali a nechali odpočinout, než ji na jaře osejí. Zůstávala jenom ozimá pšenice a její nízké zelené výhonky.

Fabiola sem ráda zašla a všechno si prohlédla. V tomto období byla krajina holá, ale s potěšením sledovala hlučné kavky, které létaly do hnízd, a užívala si čerstvý vzduch a samotu. Římské ulice byly neustále přeplněné. A v hlučném Lupanaru to nebylo o moc lepší. Latifundium znamenalo odloučení od krutostí světa.

Až doteď.

Corbulo zahlédl ten pohyb jako první. „Tamhle!“ ukázal.

V mezerách uvnitř živého plotu asi dvě stě kroků od nich spatřila běžící postavu. Corbulo měl pravdu. Byl to mladík v hadrech. Otrok. Viditelně vyčerpaný, spodní část těla pokrytou vrstvou bláta, ve tváři zoufalství.

„Nejspíš se jim pokusil zmizet tak, že se schoval v řece,“ prohlásil vilicus.

Fabiola se s oblibou procházela kolem řeky, která oddělovala její pozemek od panství patřícího nejbližšímu sousedovi. Už nikdy to nebude vypadat stejně.

Corbulo se ušklíbl. „To se mu nikdy nepodaří. Fugitivariové pročesávají břehy dlouhými tyčemi. Když to nezabere, zachytí pach psi.“

Fabiola nemohla odtrhnout oči od prchajícího, který se cestou vyděšeně ohlížel. „Proč ho honí?“ zeptala se sklesle, i když znala odpověď.

„Protože utekl,“ potvrdil jí Corbulo. „A otrok je majetek pána.“

Důvěrně tu krutou skutečnost znala. Ze stejného důvodu mohl Gemellus opakovaně znásilňovat její matku. Prodat ji i Romula. Nechal popravit obrovského Núbijce Jubu, který učil jejího bratra zacházet s mečem. Majitelé měli nad svými otroky svrchovanou moc. Nad jejich životem a smrtí. V římském právu, pýše republiky, které tuto moc ještě posilovalo, neexistoval trest za mučení nebo zabití otroka.

Z blízkého lesíka vyrazila smečka velkých psů. Střídavě čenichali na zemi a ve vzduchu, zda navětří kořist.

Zaslechla, jak mladík vyjekl hrůzou. Byl to příšerný zvuk.

Ona i Corbulo to sledovali mlčky.

Posléze se objevila i skupina těžce vyzbrojených mužů. Pobízeli psy křikem a pískotem. Zařvali radostí, když zahlédli otroka, kterému viditelně docházely síly.

„Odkud je?“

Správce pokrčil rameny. „Kdo ví. Může být na útěku několik dní,“ řekl. „Je mladý a silný. Pronásledování někdy trvá i víc než týden.“ Corbulo se tvářil skoro soucitně. „Ale tihle mizerové to nikdy nevzdají a člověk nemůže utíkat s prázdným žaludkem.“

Fabiola vzdychla. Nikdo by neposkytl jídlo nebo pomoc uprchlíkovi. Proč by měli? Řím je stát založený na válce a otroctví. Jeho obyvatelé nemají důvod pomáhat těm, kdo uprchli ze zajetí. Kruté tresty, příšerné životní podmínky a špatná strava je vůbec netrápily. Samozřejmě se takhle špatně nezacházelo s každým otrokem, ale pořád byli hybnou silou republiky. Stavěli nádherné budovy, dřeli v dílnách a pracovali na polích. Řím otroky potřeboval. Ani ostatní otroci nemohli nic udělat, pomyslela si trpce. Za napomáhání k útěku hrozil trest smrti. A kdo by chtěl zemřít na kříži?

Drama se blížilo k vyvrcholení. Mladík doklopýtal na padesát kroků od nich a padl na kolena na vlhkou zem. Zvedl ruce v tiché prosbě a Fabiola musela zavřít oči. Nebyl dobrý nápad postavit se mezi uprchlíka a muže, kteří byli po právu posláni, aby ho chytili. Nemohla nic udělat, aniž by riskovala žalobu ze strany majitele otroka.

Smečka ho dostihla.

Ozýval se křik, když vycvičení psi začali uprchlíka kousat jako dětskou hračku. Fabiola to s hrůzou sledovala. Děkovala bohům, když je vůdce lovců odehnal bičem. Postupně dorazil zbytek fugitivariů – více než tucet neurvalých chlapů, v šatech nevýrazných barev, vyzbrojených luky, kopími a meči. Pod vlněnými pláštěnkami se rýsovaly drátěné košile. Obstoupili otroka a smáli se jeho hlubokým zraněním od psů na pažích a na nohách. To byla součást jejich hry.

Fabiola zaváhala. Co mohla udělat?

Lovci sledovali svou oběť a zdálo se, že na diváky nedbají. Strakatí psi si lehli blízko nich a z širokých silných čelistí jim visely jazyky. Podobná zvířata v noci hlídala Fabiolinu villu, aby ji chránila před lupiči a zločinci. Tihle svalnatí tvorové vypadali ještě hrozivěji.

Obklíčený otrok se schoulil do klubíčka. Tiše sténal a vykřikl, jenom když ho některý z mužů udeřil. Potom se cosi změnilo. Nejbližší padouch si konečně všiml Fabioly a Corbula. Když uviděl její drahé šaty a šperky, zamumlal pár slov podsaditému muži, který je vedl. Místo odpovědi však ten člověk nakopl otroka ze všech sil do prsou.

Ten tlumeně vykřikl.

Fabiola na to s hrůzou hleděla. Ta rána by dokázala přerazit žebro. „Nechte ho,“ zvolala. „Je vážně zraněný.“

Corbulo vedle ní nervózně zakašlal.

Kruh se rozestoupil a k nádherné ženě a jejímu správci se obrátily neúprosné tváře. Když si muži všimli její krásy, chtivě na ni zírali. Padaly lascivní návrhy, i když jenom šeptem. Bohatým lidem bylo třeba projevit úctu.

Fabiola si těch poznámek nevšímala a Corbulo si lovce upřeně prohlížel.

Kupodivu otrokovi dovolili vstát. Jeden z lovců tasil meč a postrkoval ho špičkou směrem k Fabiole. Zmatený mladý otrok se nehýbal. Následovalo další ostré dloubnutí a uslyšeli vzlyknutí. Dovtípil se a klopýtal k domu. Lovci se mu posmívali a házeli po něm hroudy hlíny. Přidal do kroku.

„Co to dělají?“ zeptala se Fabiola vyděšeně.

„Hrajou si s ním. A s námi. Je načase jít dovnitř, paní,“ šeptal Corbulo, bledý jako stěna. „Než se nám to vymkne z ruky.“

Stála jako přibitá.

Otrok se přiblížil. Tělo měl pokousané a trup a paže celé krvavé. Skrz starou otrhanou tuniku byly vidět mokvající rány, které připomínaly odpornou mřížku. Stopy po biči svědčily o krutém pánovi. Proto utekl? Uprchlík je mladý, odhadovala. Nanejvýš patnáctiletý. Ještě chlapec. Špinavou pobledlou a hladovou tvář měl uplakanou a zpocenou. A vyděšenou.

„Paní!“ ozval se Corbulo naléhavě. „Je to nebezpečné.“

Fabiola nemohla od uprchlíka odtrhnout zrak. On se na ni podívat neodvážil.

Jako v transu klopýtal kolem nich směrem ke dvoru. Jako myš, kterou poranila kočka. Daleko by nedošel.

Nakonec se lovci dali do pohybu a Fabiole se sevřel žaludek. Rozhlédla se, ale v dohledu nebyl žádný z jejích strážců. Dosud potřebovala jejich přítomnost jen zřídka, a tak si většinu času vyprávěli u kamen v kuchyni sprosté vtipy. Neobjevili se ani otroci, kteří byli na dvoře.

Corbulo se tak bál, že se jí dokonce chytil za rukáv.

Pocítila naléhavou potřebu pomoct. Obrátila se k přicházejícím mužům. Přestože byla taky vyděšená, nechystala se utéct domů, aby se těm sketám vyhnula.

Blížili se mlčky a tvářili se výhrůžně.

„Kdo tomu tady velí?“ křikla Fabiola a stiskla si ruce, aby se jí netřásly.

„Já, paní. Scaevola, vrchní fugitivarius,“ řekl pomalu vůdce a povýšeně se lehce uklonil. Byl trochu nahrbený, ale silný, měl krátce střižené hnědé vlasy a zapadlé oči. Na sobě měl obnošenou drátěnou košili, sahající mu od krku do půlky stehen, jakou nosili legionáři. U opasku mu visel gladius v ozdobné pochvě a dýka. Na zápěstí měl široké stříbrné chrániče, vypovídající o jeho postavení. Lov uprchlých otroků byla zjevně výnosná práce. „Můžu vám nějak pomoct?“

Ta nabídka zapůsobila tak, jak byla míněna. Neurvale. Dvojsmyslně. Ostatní na to zareagovali posměšky.

Fabiola dobře věděla, jak je bezmocná, a proto se co nejvíc napřímila. „Vysvětlete mi, co děláte na mém pozemku.“

„Na tvém pozemku?“ Přivřel oči. „Kde je Gemellus? Ty jsi jeho poslední souložnice?“

Tentokrát se chlapi zasmáli nahlas.

Ledově na něj pohlédla. „Ten vypasený zvrhlík už tohle panství nevlastní. Teď jsem tady paní já a ty mi odpovíš.“

Scaevolu to zaskočilo. „To jsem neslyšel,“ připustil. „Měsíce jsme byli na severu. Lov tam kvete. Z Galie utíká spousta domorodý verbeže.“

„Škoda že jste se vrátili.“

„Jenom jdeme za prací,“ odpověděl fugitivarius. „Tady toho honíme tři dny, nemám pravdu, hoši? Ale starému Scaevolovi a jeho lidem nikdo neuteče.“

„Baví vás mučit otroky, které chytíte?“ zeptala se Fabiola ironicky.

Scaevola se usmál a odhalil ostré zuby. „Tady mládence to baví,“ odpověděl. „A mě taky.“

Zasmáli se.

Zpražila ho pohledem.

„Ten špinavec by ječel ještě víc, kdyby nebyla taková zima,“ vysvětlil jí Scaevola ochotně. „Potřebuju pořádný oheň, abych si rozpálil železo. Ale to uděláme později, až se vrátíme do tábora.“

Fabiolou cloumal vztek. Věděla přesně, o čem Scaevola hovoří. Běžně se uprchlíkům na čele vypalovalo písmeno F jako fugitivus. Byla to barbarská výstraha pro ostatní. Pokud by se takto označený otrok pokusil o útěk znovu, přišlo na řadu ukřižování. Proto se většina otroků smířila se svým osudem. Ale já ne, pomyslela si vášnivě. Ani Romulus.

„Odejděte!“ Ukázala směrem, kterým přišli. „Ihned.“

„Kdo mě k tomu přinutí, paní?“ ušklíbl se Scaevola a kývl hlavou ke Corbulovi. „Tenhle starej hlupák?“

Jeho lidé okamžitě položili ruce na zbraně.

Vilicus zbledl. „Paní!“ zašeptal. „Musíme se vrátit do domu.“

Fabiola se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Už se rozhodla postavit se Scaevolovi, a ne zbaběle ustoupit, a tak neměla jinou možnost než pokračovat. „Jsem milenka Decima Bruta,“ prohlásila hlasitě. „Víš, kdo to je, ty kryso?“

Scaevola se tvářil ledově a vychytrale.

„Jeden z nejdůležitějších mužů Julia Caesara,“ rýpla si do něj hrdě. „Vysoký armádní důstojník.“ Upřeně hleděla na lovce a čekala, jestli se někdo opováží podívat se jí do kamenné tváře. Nikdo kromě Scaevoly. „Jestli mi někdo zkřiví vlas, najde si ho třeba v pekle.“

Chvilku to vypadalo, že její slova zapůsobila. Otočila se, že odejde.

„Děvka Caesarova patolízala, co?“ pronesl Scaevola.

Zrudla, ale neměla příležitost odpovědět.

„V Římě jsou lidi, co platí pěkný peníze, aby uviděli Caesarovy přívržence…“ Scaevola se usmál a dodal tak svým slovům větší důraz, „…zmizet.“

Jeho muži okamžitě zbystřili.

Fabiole zatrnulo u srdce. V Pompejích se v poslední době hovořilo o brutálních vraždách spousty Caesarových méně významných spojenců. Mužů, kteří dřív nepotřebovali mnoho ochránců. Ona měla jenom tři.

„Čekáš Bruta brzy?“

Neodpověděla. Strachy se jí sevřel žaludek.

„Neboj se.“ Scaevola se na ni chtivě podíval. „Užiješ si. Co, chlapci?“

Všichni se k ní blížili.

Vyděšená Fabiola se podívala na Corbula. Nutno mu přičíst k dobru, že neustupoval. Pravou rukou sevřel bič a postavil se před ni, aby ji chránil.

Scaevola se rozesmál. Byl to hluboký nepříjemný zvuk. „Zabijte toho starýho hlupáka,“ přikázal. „Ale tu děvku chci živou a nezraněnou. Ta je moje.“

Jupitere, největší z bohů, pomyslela si Fabiola zoufale. Ještě jednou tě prosím o pomoc.

Slyšela, jak tasili meče.

Corbulo se napřímil a popošel dopředu.

Fabiolu zaplavila pýcha nad jeho statečným, ale marným pokusem. Potom se podívala na lovce a obrátil se jí žaludek. Oba zemřou. Určitě ji předtím znásilní. Neměla ani žádnou zbraň, aby se mohla bránit.

Muži se zastavili jen pár kroků před Corbulem a Scaevola zrudl vzteky.

Fabiola a Corbulo se na sebe zmateně podívali. Ucítili za sebou pohyb.

Ohlédla se. Běželi k nim skoro všichni otroci, které měla. Svírali srpy, kladiva, sekery a dokonce dřevěné plaňky. Bylo jich alespoň čtyřicet. Vyrušilo je, když se uprchlík objevil na dvoře, a tak spontánně přišli chránit svou paní. Třebaže ani jeden neuměl bojovat jako lovci. Fabiole se stáhlo hrdlo z toho, jaké riziko tito nešťastníci kvůli ní podstoupili.

Když k ní otroci došli, utvořili dlouhou řadu.

Ničemy to zaskočilo. Otroci, ať už ozbrojení nebo ne, byli ve velké převaze. A po Spartakově povstání před dvaceti lety každý věděl, že otroci bojovat umějí.

Fabiola se otočila na Scaevolu. „Opusťte mé latifundium,“ přikázala. „Hned.“

„Nehnu se bez uprchlíka,“ zavrčel Scaevola. „Přiveďte ho.“

Corbulo se skloněnou hlavou poslušně udělal krok ke dvoru.

„Stůj!“

Správce po tom rozkazu leknutím poskočil.

„Toho chudáka tady necháte,“ řekla vzteky bez sebe. „Zůstane tady.“

Corbula to naprosto šokovalo.

Scaevola povytáhl obočí. „Co jsi řekla?“ zeptal se.

„Slyšels,“ odsekla.

„Ten zkurvysyn patří obchodníkovi, který se jmenuje Sextus Roscius, a ne tobě!“ zařval lovec. „Tohle je naprosto protiprávní.“

„Stejně jako fyzické napadení občana. Ale to tě netrápí,“ odpověděla ostře. „Zeptej se Roscia, kolik za toho chlapce chce. Nechám mu poslat peníze hned zítra.“

Zřejmě nebyl zvyklý na odpor ani na to, že ztratí tvář, a tak rozzuřeně zatnul pěsti.

Upřeně na sebe chvilku hleděli.

„Ještě to neskončilo,“ ucedil mezi zuby. „Nikdo, hlavně ne děvka jako ty, nezkříží Scaevolovi beztrestně cestu. Slyšíš mě?“

Pozvedla bradu, ale neodpověděla.

„Doufám, že ty a tvůj milenec máte pořádný zámky na dveřích,“ zahrozil. Zničehonic se mu v pravé ruce objevil nůž. „A spoustu strážců. Obojí budeš potřebovat.“

Jeho společníci se nepříjemně zasmáli a Fabiola se ze všech sil držela, aby se nerozklepala.

Corbula její odvaha povzbudila a mávl na otroky. Ti se blížili se zvednutými zbraněmi.

Scaevola se na ně podíval s opovržením. „Vrátíme se,“ řekl. Sebral své muže a odvedl je po blátivém poli pryč. Psi jim běželi v patách.

Vilicus dlouze vydechl.

Fabiola stála vzpřímená a sledovala lovce, dokud nezmizeli z dohledu. V duchu panikařila. Co jsem to jen udělala? Měla jsem je nechat, ať si chlapce odvedou. Ale jedna její část měla radost. Čas ukáže, jestli to bylo moudré rozhodnutí.

„Paní?“

Otočila se na správce.

„Scaevola je moc nebezpečný.“ Corbulo se odmlčel. „A platí ho Pompeius.“

Fabiola se na něj vděčně usmála a starý správce naprosto propadl jejímu kouzlu.

„Ten prašivej pes to myslel vážně,“ varoval ji. „Jeho nepřátelé mizí jako nic. Tyhle lidi…“ Ukázal na otroky kolem sebe. „Příště nebudou stačit.“

„Já vím,“ odpověděla a litovala, že tam není Brutus.

Udělala si nebezpečného nepřítele. Musí nutně do Říma.

KAPITOLA III

Vahram

Východní Margiana, zima roku 53/52 před Kristem

Skytové zaútočili na oba kamarády s divokým bojovým pokřikem.

Brennus sebral mrtvému parthskému strážci luk a s jeho pomocí sejmul čtyři nepřátele včetně lučištníků, kteří zranili Pacora.

Pořád nad nimi měli převahu víc než devět na jednoho. Je to beznadějné, pomyslel si Romulus zasmušile. Je jich strašně moc. Zatvrdil se a připravil se na nevyhnutelné.

Brennus vystřelil další šíp, aby jich využil co nejvíc. Potom zaklel, luk zahodil a tasil gladius.

Postupovali bok po boku.

Romula úplně zaskočila jedna a pak druhá jasně hořící koule, které jim přelétly nad hlavou a krásně osvítily scénu. První dopadla a rozprskla se těsně před Skyty. Jako erupce. Pořádně je to vyděsilo. Druhá zasáhla nepřítele do paže a zapálila mu plstěné šaty. Okamžitě vyšlehly plameny a popálily mu krk i obličej. Řval bolestí. Několik kamarádů se mu pokoušelo pomoct, ale v jejich snažení jim zabránily další dvě hořící střely. Skytský útok se nečekaně zastavil.

„To jsou olejové lampy,“ křikl Romulus, když to pochopil.

„Hází je Tarquinius,“ dodal Brennus a založil do tětivy další šíp.

Romulus se otočil a zaradoval se. Haruspex byl jen pár kroků od něj. „Cos tam tak dlouho dělal?“

„Měl jsem vizi o Římu,“ prozradil mu Tarquinius. „Jestli se nám podaří odtud dostat, máme naději.“

Romula zahřálo u srdce a Brennus se hlasitě zasmál.

„Cos viděl?“ zeptal se Romulus.

Tarquinius neodpověděl. „Vezměte Pacora,“ řekl. „Rychle.“

„Proč?“ zašeptal Romulus. „Stejně umře. Utečme.“

„Ne,“ odpověděl Tarquinius a mrštil další dvě olejové lampy. „Cesta na jih by nás v tomhle počasí zabila. Musíme zůstat v pevnosti.“

Když lampy dopadly, nepřátelští bojovníci zařvali hrůzou.

„Tohle jsou poslední.“

Museli jít. Romulus vzal Pacora za nohy a potichu nadával. Brennus zase za ruce. Co nejšetrněji ho zvedli a přehodili ho Brennovi přes rameno. Pacorus mu tam visel jako vycpaný panák a krev z jeho ran smáčela Galovi pláštěnku. Jedině Brennus dokázal s takovým nákladem běžet na libovolnou vzdálenost. Byl totiž ze tří kamarádů zdaleka nejsilnější.

„Kudy?“ zvolal Romulus a rozhlížel se. Za sebou měli čelní stěnu útesu, takže se mohli vydat pouze na sever, jih nebo na východ.

Tarquinius jim ukázal.

Na sever. Jejich víra v haruspexe byla pořád veliká, a tak ani jeden neprotestoval. Vyběhli do tmy a za sebou zanechali neuvěřitelný zmatek.

***

Při útěku jim naštěstí pomohlo počasí. Začal hustě padat sníh, který omezil viditelnost a zakryl jejich stopy. Nikdo je nepronásledoval. Romulus předpokládal, že Skytové vědí, jak blízko je jejich tábor. Věděl to i on, jenže záhy ho orientační smysl zradil. Byl moc rád, že Tarquinius ví přesně, kudy mají jít. Jak na zemi přibývalo sněhu, teplota klesala ještě víc. Kdyby se třeba jen lehce odchýlili od správného směru, měli by malou šanci, že do římské pevnosti někdy dorazí. Ta spolu s cihlovými chýšemi nedaleko byly jediná obydlí v dosahu mnoha mil. Parthové nebyli nijak početná populace a na odlehlé východní hranici jich žila sotva desetina. Nevyskytovali se tu skoro žádní lidé kromě vojenských posádek a uprchlíků, kteří neměli na výběr.

Kráčeli mlčky, občas se zastavili, aby si poslechli, zda je Skytové nepronásledují. Nakonec se ze tmy vynořil známý hranatý útvar. Vojenská pevnost.

Romulus si vydechl úlevou. Nepamatoval si, že mu kdy byla taková zima. Jakmile se dostanou dovnitř, zase se zahřejí. A Tarquinius by jim mohl prozradit, co viděl. Jedině touha dovědět se víc ho přinutila k chůzi.

Brennus se usmál. I on se těšil, až se zastaví.

Na každé straně masivní přední brány stála dřevěná strážní věž. Stejné byly v rozích a mezi nimi se nacházely menší pozorovatelny. Opevnění vybudovali z udusané hlíny, kterou získali při kopání tří hlubokých příkopů kolem pevnosti. Fossae neboli obranné příkopy vyplněné špičatými železnými ježky ležely v dostřelu z dřevěných ochozů, které vedly uvnitř opevnění. Dovnitř se dalo projít pouze po blátivé cestě vedoucí ke vchodu uprostřed každé strany.

Šli po ní a očekávali, že je každou chvíli někdo zastaví.

Kupodivu ta obrovská pevnost nebyla bojová stavba. Legionáři se za hradbami neukrývali. Impozantní opevnění se mělo použít pouze v případě nečekaného útoku. Kdyby se objevil nepřítel, důstojníci by seřadili muže na rovném místě uvnitř hradeb v takzvaném intervallu, a teprve potom by vyrazili do boje. Na otevřeném prostranství byli legionáři nejlepší ze všech pěšáků. A s Tarquiniovou taktikou a výcvikem dokázali odolat útoku všech vojsk – jízdy i pěších, pomyslel si Romulus hrdě.

Zapomenutá legie dokázala porazit každého stejně početného nepřítele.

„Stůj.“ Tarquinius zamířil k Brennovi a zkusil Pacorův tep.

„Žije?“ zeptal se Gal.

„Jen taktak,“ odpověděl Tarquinius zamračeně. „Musíme si pospíšit.“

Při pohledu na Pacorův sinalý obličej to Romulovi najednou došlo. Už uplynulo dost času, aby scythicon dokončil svou práci. Velitel určitě brzy zemře a oni jako jediní přeživší za to budou pohnáni k zodpovědnosti. Žádný parthský vyšší důstojník by neváhal potrestat muže, kteří tomu nezabránili. Unikli Skytům a čekala je jistá poprava.

Jenže Tarquinius chtěl Pacora zachránit. A Mithra mu ukázal cestu zpátky do Říma.

Romulus se držel té myšlenky jako tonoucí stébla.

Teď byli necelých třicet kroků od brány v dosahu oštěpů stráží. Pořád žádná výzva k ověření totožnosti, což bylo hodně nezvyklé. Nikdo se nesměl přiblížit k pevnosti, aniž by se ohlásil.

„Ty líný psi určitě sedí u ohně,“ zabručel Romulus. Strážní se směli uchýlit do teplé strážnice v přízemí každé věže pouze na chvilku. Jenom na tak dlouho, aby si ohřáli zkřehlé ruce a nohy. Ve skutečnosti to dělali, když jim to nižší velící důstojník dovolil.

„Je načase probudit je.“ Tarquinius zvedl sekeru, popošel blíž a opakovaně zabušil topůrkem na bytelnou bránu. Znělo to dutě.

Čekali mlčky.

Etrusk zvedl zbraň, že znovu zabuší, když vtom k nim shora dolehl charakteristický zvuk podražených sandálů šlapajících po dřevě. Podle očekávání stráže nebyly na svém místě na věži. Za chvilku se nad hradbami objevila bledá tvář.

„Kdo je tam?“ zeptal se muž vystrašeně, když shlížel na skupinku. Do pevnosti přicházely návštěvy jen zřídka a už vůbec ne uprostřed noci. „Ohlaste se.“

„Otevři, ty hňupe!“ křikl Romulus netrpělivě. „Pacorus je zraněný.“

Strážce mlčel, jako by tomu nevěřil.

„Ty hlupáku!“ zvolal Tarquinius. „Dělej.“

Strážce to zaskočilo. „Ano, pane. Hned.“ Otočil se, spěchal ze schodů do místností dole a řval na své druhy.

Za chvíli se začala těžká závora zvedat. Jedny dveře se se skřípotem otevřely a za nimi se objevilo několik legionářů a ustaraný optio. Za to zdržení je určitě nemine trest.

Tarquinius se kolem nich protlačil beze slova. Romulus a Brennus za ním. Když si muži všimli postavy přehozené přes Galovo rameno, úplně je to zmátlo.

„Zavřete bránu!“ křikl Tarquinius.

„Kde jsou Pacorovi bojovníci, pane?“ zeptal se optio.

„Mrtví,“ odsekl Tarquinius. „U mithraea nás přepadli Skytové.“

Všichni zalapali po dechu.

Tarquinius neměl chuť prozradit víc. „Oznamte to službu konajícímu centurionovi a pak se vraťte na své místo. Oči mějte na stopkách.“

Optio i jeho muži spěchali splnit rozkaz. Tarquinius byl také centurion a mohl by je potrestat stejně tvrdě jako Pacorus. Musí zjistit, co se stalo, až později.

Tarquinius pospíchal po hlavní silnici pevnosti Via Praetoria. Romulus a Brennus za ním. Po obou stranách stály rovnoběžné řady dlouhých nízkých dřevěných kasáren a v každé budově bydlela centurie čítající osmdesát vojáků. Uvnitř vypadaly všechny stejně. Velké místnosti pro centuriony, menší pro nižší důstojníky a nejstísněnější prostory pro vojáky. V deseti contuberniích, každé o osmi lidech, bylo místo jenom pro kavalce, výstroj a jídlo. Legionáři, stejně jako gladiátoři, žili, spali, cvičili a bojovali společně.

„Romule!“ ozvalo se tiché zavolání.

Pootočil se. Ve stínu mezi dvěma budovami zahlédl Felixe, který patřil k jeho původní jednotce. „Co tady děláš?“ zeptal se ho.

„Nemohl jsem spát,“ usmál se Felix. Už byl oblečený a ozbrojený. „Bál jsem se o vás. Co se děje?“

„Nic. Jdi si zas lehnout,“ řekl Romulus úsečně. Čím míň dalších lidí o tom ví, tím líp.

Jenže Felix zamířil k Brennovi, a když uviděl šíp vykukující z Pacorova těla, vyjekl. „Proboha,“ vydechl. „Co se stalo?“

Romulus mu cestou všechno vypověděl. Felix poslouchal, přikyvoval a všelijak se pitvořil. I když byl tenhle malý Gal menší než Romulus a slabší než Brennus, voják byl dobrý. A taky houževnatý. Potom co jejich kohortu žoldnéřů v bitvě u Karrh zmasakrovali, Felix zůstal s nimi. Když je parthští lučištníci obklíčili, jenom pár jich zůstalo se třemi kamarády a jejich centurionem Bassiem. Felix byl jeden z nich. Je svým vlastním pánem, napadlo Romula a byl rád, že jsou spolu.

Nikdo další už skupinku nezastavil. Ještě byla tma a většina lidí spala. Navíc Tarquinia by mohl vyslýchat jenom vyšší důstojník a nikdo takový nebyl v dohledu. V tuhle hodinu byli taky v posteli. Brzy dorazili do principia, jak se říkalo velitelství. Nacházelo se na křižovatce ulic Via Praetoria s Via Principia, které rozdělovaly tábor na čtyři stejné části. Tady stál i Pacorův přepychový dům a skromnější příbytky vrchních centurionů. To byli parthští důstojníci, kteří veleli kohortám. Byla tam i nemocnice neboli valetudinarium, dílny kovářů, obuvníků, hrnčířů a spousty dalších řemeslníků.

Římané byli coby obchodníci a stavitelé, stejně jako vojáci, téměř soběstační. To je jedna z mnoha věcí, díky nimž vzbuzují takovou úctu, pomyslel si Romulus. Jenže Crassovi se povedlo odhalit jedinou slabinu římské armády. Neměl k dispozici skoro žádné jezdectvo, zatímco parthskou armádu tvořila především jízda. Tarquinius si toho všiml dávno před bitvou u Karrh a brzy na to přišel i Romulus. Jenže obyčejní vojáci nemohou mluvit do vojenské taktiky, uvědomil si rozzlobeně. Crassus mířil sveřepě do záhuby. Nechtěl, nebo nedokázal vidět, co by se mohlo jeho mužům stát.

A kvůli tomu měla zapomenutá legie nové pány. A kruté.

Romulus si vzdychl. Kromě Daria, velitele jeho kohorty, byla většina parthských vyšších důstojníků velice drsných. Jen bohové vědí, co se stane, až uvidí Pacora. Nebude to dobré.

Z principia už bylo k vysokým zdem Pacorova domu blízko. Byl postavený podle vzoru římské villy ve tvaru čtverce. Hned za branou bylo atrium, vstupní hala, a tablinum, přijímací kancelář. Následovalo hlavní nádvoří, které lemoval ochoz, vedoucí k hodovní síni, ložnicím, koupelnám a kancelářím. Poté co Romulus uviděl Seleukii, pochopil, že jeho věznitelé nejsou národ architektů a stavitelů jako Římané. Kromě velké klenuté vstupní brány a Oródova nádherného paláce byly ostatní domy malé a prosté, postavené z nepálených cihel. Pořád si pamatoval velitelův úžas, když poprvé vešel do dokončené stavby. Pacorus mu připadal jako dítě s novou hračkou. Teď se však skoro nehýbal. Vešli do dveří, které strážil tucet Parthů s luky a kopími. Legionářům se nikdy takové důvěry nedostalo.

„Stát!“ křikl snědý velící důstojník. Podezíravě si prohlížel tělo visící Brennovi přes rameno. „Koho to nesete?“

Tarquinia to nevyvedlo z míry. „Pacora,“ zašeptal.

„Něco se mu stalo?“

Haruspex přikývl. „Je vážně zraněný.“

Parth popošel dopředu a lekl se, když uviděl velitelův sinalý obličej. „To je neštěstí,“ zvolal a vyštěkl nějaký rozkaz. Jeho muži se ihned rozestoupili a obklopili skupinu s nachystanými kopími.

Romulus a jeho přátelé na to nijak nezareagovali. Vztahy s vězniteli měli napjaté i za normálních okolností, natož když přinášeli smrtelně zraněného Pacora.

Důstojník vytasil dýku a postavil se těsně před Tarquinia. Na krk mu přitiskl naplocho ostří. „Řekni mi, co se stalo,“ zasyčel a vycenil zuby. „Rychle.“

Když nepřišla okamžitá odpověď, Parth rozzuřeně vypoulil oči. Pohnul trochu kovem ostrým jako břitva a škrábl Tarquinia, až se objevil tenký potůček krve.

Jeho muže taková odvaha udivila. Většina Parthů se haruspexe bála.

Mlčením si posílím moc, pomyslel si Tarquinius. Ještě nepřišel čas, abych zemřel.

Felix strnul, ale Romulus na něj kývl hlavou, aby nic nepodnikal. Kamarád věděl, co dělá. Oddechl si, když se malý Gal uklidnil. „Přepadli nás Skytové, pane,“ řekl Romulus hlasitě. „Prohlédněte si jeho zranění sám.“

Když důstojník kráčel k Brennovi, všichni mlčeli. Při bližším pohledu poznal charakteristické skytské šípy. Pořád však nebyl spokojený. „Kde je zbytek mužů?“ zeptal se.

„Všichni jsou mrtví, pane.“

Vypoulil oči. „Proč se nestalo nic nikomu z vás?“

Romulus se ovládl. „Stříleli salvy šípů bůhví odkud, pane. My jsme měli štíty. Naštěstí.“

Parth hleděl na Brenna a Felixe, ale Galové jako jeden muž přikyvovali. Důstojník se nakonec podíval na Tarquinia, ale z jeho tmavých očí nic nevyčetl. Znovu se otočil na Romula.

„Velitel a Tarquinius přežili, protože byli ve svatyni,“ pokračoval Romulus. „Brennus a já jsme se probojovali ke vchodu, abychom se je pokusili zachránit.“

Důstojník čekal ve strnulém tichu.

„Pacora zasáhli, když jsme se chystali utéct,“ řekl Romulus a s výčitkou si vybavil, jak se zdráhal podat mu své scutum. Kdyby Pacorus žil, vzpomněl by si na to. Tenhle problém by se však měl řešit, až kdyby se vyskytl. Aspoň teď neměl v těle tři otrávené šípy. „Brennus ho přesto přinesl zpátky.“

„Proč?“ ušklíbl se Parth. „Scythicon zabije každého. Co je vám po tom, jestli velitel zemře?“

Romulus nevěděl, co na to má říct, a znervózněl.

„Je to náš velitel,“ namítl Tarquinius. „Bez něj není zapomenutá legie nic.“

Důstojník se zatvářil nedůvěřivě. „Čekáš, že ti to spolknu?“ zavrčel. Nebyl žádný důvod, aby se Římané starali o zdraví svých věznitelů. Hlavně Pacorovo. Všichni přítomní to věděli.

„Můžu Pacorovi pomoct. Když mě budete dál zdržovat,“ oznámil Tarquinius, „možná kvůli vám zemře.“

Tím důstojníka dostal a ten musel ustoupit. Když viděl rozsah zranění svého nadřízeného, nechtěl být později obviněný, že zdržel jeho léčbu. Jakkoli se situace mohla zdát podivná, v pevnosti existoval jediný člověk schopný jejich velitele zachránit.

Tarquinius.

„Nechte je projít!“ rozkázal Parth.

Jeho lidé spustili zbraně. Jeden rychle otevřel těžkou bránu a vpustil Tarquinia a ostatní dovnitř. Atrium bylo jednoduché. Na zemi pálené cihly, a ne zdobná mozaika, jakou mívalo v Římě. Nepřekvapilo je, že nikdo není v dohledu. Upjatý krutý člověk jako Pacorus nepotřeboval mnoho sluhů.

„Přineste mi kožený vak z valetudinaria,“ křikl haruspex a zamířil přes tablinum na nádvoří. „Urychleně.“

Za sebou slyšeli rozkazy, které vydal důstojník mužům a ti je spěchali vyplnit.

Určitě se to donese vrchním centurionům, pomyslel si Romulus otráveně. Jestli už nejsou na cestě. Polkl a vroucně se pomodlil k Mithrovi, o němž toho mnoho nevěděl. Přestože tohoto boha uctívali Parthové, zřejmě ukázal Tarquiniovi cestu odtud. Musí existovat nějaké řešení jejich čím dál zoufalejší situace. Romulus je neviděl. Pomoz nám, Mithro, modlil se. Provázej nás.

V Pacorově velké ložnici už hořel oheň. Plameny ozařovaly tlusté gobelíny a vyšívané polštáře poházené po zemi. Kromě truhel s kovovými pásy tam byla pouze postel přikrytá zvířecími kůžemi. Jejich nečekaný příchod vylekal dva sluhy, místní obyvatele, kteří se vyhřívali u cihlového krbu. Provinile vyskočili. Za pobyt v pánových pokojích je čekal přinejmenším pořádný výprask. Překvapením otevřeli ústa. Trochu se jim ulevilo, když uviděli Pacora na Brennově rameni. Dneska trest nebude.

„Rozsviťte,“ nařídil Tarquinius. „Přineste čisté deky a prostěradla. A spoustu horké vody.“

Vystrašení muži se neodvážili odpovědět. Jeden odběhl, zatímco druhý zapálil svíčku a od ní bronzové olejové lampy rozestavěné podél zdí. Světlo odhalilo dřevěný oltář v rohu. Byl plný ohořelých svíček. I Pacorus občas potřeboval bohy. Na oltáři stála soška muže v pláštěnce s frygickou čapkou na hlavě. Jednou rukou otáčel hlavu klečícího býka směrem k noži, jejž svíral ve volné ruce. Romulus tohoto boha neznal, ale tušil, kdo to je. „Mithra?“ vydechl.

Tarquinius přikývl.

Romulus sklonil uctivě hlavu a usilovně se modlil.

Brennus s Felixem zamířili k posteli.

Tarquinius si tu figurku zvědavě prohlížel. Než vstoupil do mithraea, setkal se s Mithrovou podobiznou jednou v Římě. Patřila jednorukému veteránovi, který mu pomáhal s hledáním vraha jeho učitele Olena. Jmenoval se ten mrzák Secundus? Byl to správný chlap, vzpomínal haruspex, ale se svým náboženstvím dělal tajnosti. Od té doby Tarquinius toužil dovědět se o mithraismu víc. Teď byl v noci v jeho svatyni a zažil tam vizi, kterou mu seslal sám Mithra. Kdyby Pacorus přežil, mohl by se dovědět víc. Jeho prostřednictvím by možná získal informace o původu Etrusků. Hořící poleno se hlasitě rozlomilo na dva kusy a vylétl proud oranžovožlutých jisker. Tarquinius přimhouřil oči a studoval drobné ohnivé body, jak se měnily v úhledné spirály a kroutily se, než zmizely do komína. Bylo to dobré znamení.

Romulus viděl, že haruspex sleduje plamen, a zadoufal.

Velký Mithro, modlil se Tarquinius pokorně. Přestože tenhle zraněný muž je můj nepřítel, je to tvůj stoupenec. Dej mi možnost ho zachránit. Bez tvé pomoci určitě zemřeme.

Felix a Brennus položili bezvládného Partha na postel.

Sluha zíral, když Tarquinius vytáhl dýku.

„Jako kdybych ho zrovna zabil,“ řekl a všichni se tomu zasmáli. Haruspex se sklonil a začal Pacora zbavovat zakrvácených šatů. Dřevěné šípy nechával na místě. Za chvilku byl Parth nahý jako novorozenec. Obvykle snědá pleť mu nezdravě zesinala a bylo obtížné rozeznat nepatrný pohyb jeho hrudníku.

Když Romulus uviděl velitelova děsivá zranění, zavřel oči. Kůže kolem každé rány už byla jasně červená – první důkaz, že scythicon působí. Nejhorší zranění měl na prsou. Jen zázrakem Pacora ten šíp nezabil na místě. Pronikl mu mezi žebry až blízko k srdci.

„Je to smrtelné,“ řekl Brennus potichu.

Tarquinius povytáhl obočí a o svém těžkém úkolu přemýšlel.

Felix se zhluboka nadechl. „Proč jste se s ním vrátili?“

„Musí přežít,“ odpověděl Tarquinius. „Jestli nepřežije, všichni zemřeme.“

Brennus vyčkával, protože haruspexovi bezmezně věřil. Tarquinius totiž věděl – což bylo neuvěřitelné – co Brennovi předpověděl druid, než Římané vybili celý kmen.

Malý Gal se však tvářil vyděšeně.

Romulus tušil, co Felix cítí. Jenže Tarquinius měl pravdu. V mimořádně studeném počasí bylo riskantní vydat se na dlouhou cestu bez pořádných zásob. Neměli jinou možnost než zůstat tady a jejich osud závisel na polomrtvém muži před nimi. Nebo spíš na tom, jestli ho Tarquinius dokáže zachránit. Když si prohlížel Pacorova zranění, pochyboval, že tuhle překážku zdolají. Romulus bezděky zavadil pohledem o sošku na oltáři. Mithro, potřebujeme tvou pomoc!

V tu chvíli se vrátila skupina rozrušených sluhů, v čele s venkovanem, který po jejich příchodu utekl. Nesli deky, plátěná prostěradla a bronzové mísy s horkou vodou. Všechno odložili u postele. Romulus je ihned poslal pryč. Nechali si tam jenom ty dva původní, aby drželi lampy u postele. Střídavě haruspexovi svítili. Za chvilku dorazil strážce s Tarquiniovým lékařským vakem. Když uviděl Pacora, zbledl. Potichu se pomodlil, ale pak se rychle vrátil ke dveřím.

Tarquinius šátral ve vaku a vytáhl sadu kovových chirurgických nástrojů. Některé ponořil do horké vody a zbytek rozložil pro případ potřeby vedle. Byly tam skalpely, svorky a háky, špachtle podivných tvarů, stěrky a různé pilky. Objevil se svazek hnědého vlákna určeného k šití, které se získávalo z ovčích střívek. Ta se nařezala, usušila a vytáhla do pevného vlákna, jímž se pomocí kulaté nebo trojúhelníkovité jehly sešívala většina tkání. Romulus už viděl haruspexe používat řadu z těch kovových nástrojů, když s velkým úspěchem operoval raněné vojáky. Těch pár lékařů legie, kteří přežili – i oni byli zruční – ho sledovalo s úžasem.

Pod Tarquiniovýma hojivýma rukama přežili i muži, kteří by normálně zemřeli. Sešil přerušené tepny, aby zamezil vykrvácení. Pečlivě zrekonstruoval šlachy, aby vrátil funkci nehybným končetinám i prstům u nohou. Uvolnil kůži na hlavě, a dokonce otevřel lebku, aby mohl z mozku odstranit krevní sraženinu. Tarquinius tvrdil, že základem úspěchu je důkladná znalost anatomie a dokonalá čistota. Romula chirurgie fascinovala, a tak přistoupil blíž, aby se mohl dívat. Tento těžký úkol rozhodně kamarádovy schopnosti důkladně prověří. Ve srovnání s poměrně čistými ranami od hrotů kopí a gladiů tyhle byly roztřepené a kontaminované jedem.

Pacorus už byl na poloviční cestě na onen svět.

Tarquinius si plně uvědomoval, jak obrovský úkol před ním stojí. Podíval se na postavu na oltáři a znovu sklonil hlavu. Mithro, ještě jednou mi pomoz.

Romulus chápal smysl toho gesta.

Když se Tarquinius chystal začít, Felix znervózněl. „Je čas se zahřát,“ zamumlal a usedl s povzdechem k ohni. Jen málokdo vydržel dívat se na tu krvavou práci.

Romulus a Brennus zůstali.

„Podržte mu ruce,“ poručil Tarquinius ostře. „Mohl by se probudit. Hodně to štípe.“ Z lahvičky vytáhl zuby korkovou zátku a na kousek čisté látky nalil trochu silně páchnoucí tekutiny.

„Ocet?“ zeptal se Romulus.

Tarquinius přikývl. „Je výborný proti otravě krve.“

Sledovali ho, jak opatrně čistí rány. Pacorus se ani nehnul.

Haruspex se nejdřív pustil do velitelovy paže. Kovovou špachtlí oškrábal ze všech stran dřík šípu, aby uvolnil hlavici opatřenou ostny. Krvácení zastavil speciálními svorkami a potom to sešil. Následně postupně uzavřel jednotlivé vrstvy svalů. Ošetřil mu i nohu. Největší práci si však vyžádalo zranění na prsou. Dvěma speciálními retraktory roztáhl žebra a vyjmul šíp. Vysvětlil jim, že tuhle ránu je třeba uzavřít co nejdřív. Kdyby se Pacorovi do hrudního koše dostalo moc vzduchu, zemřel by. Jak Romulus Tarquinia sledoval, začínal to čím dál líp chápat. Dychtil dovědět se víc, a tak se Tarquinia potichu vyptával na to, co dělá.

„Už by ti to mělo stačit,“ vzdychl haruspex. „Příště zkusíš operovat zraněného vojáka ty.“

Romula ta vyhlídka zaskočila. Jedna věc byla obvázat zranění uprostřed boje. Tohle bylo něco úplně jiného.

„V budoucnu bude spousta zraněných,“ prorokoval Tarquinius. „Nezvládnu ošetřit všechny.“

Romulus souhlasně přikývl. Bylo to kruté, ale pravdivé. Romulus sám zažil, že haruspex ošetřil jenom ty, kteří měli šanci přežít. Smrtelně zraněné legionáře často nechávali umřít. Když měli štěstí, dostali napít mandragory nebo jim podali papaverum, které mělo sedativní účinky. Většina z nich však zemřela v krutých bolestech. Přestože byl nezkušený, každý pokus o záchranu jejich života byl lepší než peklo, jímž procházeli. Romulus se rozhodl, že se od Tarquinia naučí z tajů lékařství co nejvíc.

Konečně byla dlouhá operace hotová. Tarquinius potichu cosi mumlal a vyndal malý váček. Z něj nasypal na Parthovy rány jemný prášek. Padající částečky silně páchly plísní.

„Ještě jsem neviděl, že bys tohle použil,“ poznamenal Romulus zvědavě.

„Říká se tomu mantar,“ odpověděl haruspex a váček zavázal. „Zná ho jenom málo lidí. Já jsem se s ním setkal v Egyptě.“ Opatrně potěžkal sáček na dlani. Zdál se lehký jako pírko. „Stál mě tři talenty.“

„Kolik toho bylo?“ zeptal se Romulus.

Tarquinia to pobavilo. „Když jsem ho koupil? Asi tři malé lžičky.“

Všichni na něj užasle zírali. Za tolik zlata by mohl člověk spokojeně žít až do smrti.

Tarquinius měl sdílnou náladu. „Je to výborná věc na smrtelnou infekci.“ Váček mu znovu zmizel pod tunikou.

„Dokonce i proti scythiconu?“ Romulus nedokázal zakrýt napětí.

„To uvidíme,“ odpověděl Tarquinius a přejel pohledem po sošce Mithry. „Už jsem s tím jednoho člověka zachránil.“

„Z čeho to je?“

Haruspex se usmál. „Vznikne rozmělněním zvláštního druhu modrozelené plísně.“

„Jako je ta, co se udělá na chlebu?“ zeptal se Brennus nedůvěřivě.

„Možná. Nebo na některých druzích přezrálého ovoce. To jsem se nikdy nedověděl,“ povzdechl Tarquinius. „Spousta plísní je jedovatých, tak je těžké je zkoušet.“

Romula fascinovala představa, že by cosi, co roste v hnilobě, dokázalo zastavit neodvratnou smrtelnou otravu od zranění břicha nebo zvířecího kousnutí.

„Bylo by lepší nechat to pro naše druhy,“ zlobil se Brennus.

„To jistě.“ Tarquinius na něj upřeně pohlédl. „Jenže naše životy závisí na Pacorovu uzdravení.“

Gal vzdychl. Nebál se o sebe, pro něj bylo zásadní, aby přežil Romulus. A Tarquinius k tomu měl klíč. Tím si byl jistý. Takže Pacorus se z toho musí dostat.

Celou dobu Parth neotevřel oči. Jenom mělké dýchání prozrazovalo, že ještě žije.

Tarquinius se napřímil a mlčky si prohlížel šití.

Romulus se na něj tázavě podíval. Haruspex se choval stejně, jako když zkoumal vítr nebo mraky na obloze.

„Má jistou naději,“ prohlásil Tarquinius po chvíli. „Jeho aura trošku zesílila.“ Děkuju, velký Mithro.

Romulus lehce vydechl úlevou. Třeba přece jen přežijí.

„Posaďte ho, ať ho můžu obvázat.“

Sluhové poslechli a Etrusk natrhal z několika prostěradel pásy potřebné velikosti. Chystal se Pacorovi obvázat břicho, když se najednou rozletěly dveře. Strážce vyskočil do pozoru a do pokoje vběhlo osm snědých mužů. Tvářili se rozzlobeně i starostlivě. Měli na sobě tuniky z kvalitní látky, bohatě vyšívané přiléhavé kalhoty a z opasků prošitých zlatými nitkami jim visely v pochvách meče a dýky. Většina z nich měla úhledně zastřižené vousy a černé, pečlivě učesané vlasy. „Co se tu děje?“ křikl jeden.

Všichni kromě Tarquinia strnuli. Romulus, Brennus a Felix rychle vstali a upřeně hleděli přímo před sebe jako na přehlídce. Byli to parthští vrchní centurioni, nejvyšší důstojníci zapomenuté legie. Kdyby Pacorus zemřel, oni by převzali velení.

Pacorus seděl s pomocí sluhů, hlavu na prsou.

Příchozí to zaskočilo.

„Pane?“ oslovil ho druhý. Shýbl se a snažil se upoutat Pacorovu pozornost.

Žádná odezva.

Muž se rozzuřil. „Je mrtvý?“

Romulovi se zrychlil tep a pohlédl na Pacora. Obrovsky se mu ulevilo, když zaznamenal, že Parth pořád dýchá.

„Ne,“ řekl Tarquinius. „Ale je smrti blízko.“

„Co jste udělali?“ vyštěkl Vahram, primus pilus neboli vrchní centurion první kohorty, jejich přímý nadřízený. Tento mocný muž s velkým břichem středních let byl zástupce velitele legie. „Vysvětlete mi to.“

Romulus se snažil nepropadnout panice a chystal se tasit gladius. Brennus a Felix taktéž. Neunikla jim výhrůžka ve Vahramových slovech. Vrchní centurioni nebyli obyčejní strážci, kteří jim nahánějí strach, ale stejně jako Pacorus vládli nad životy jich všech.

Vahram rozzuřeně uchopil zbraň.

Tarquinius zvedl klidně ruce, dlaněmi k Vahramovi. „Můžu všechno vysvětlit,“ řekl.

„Tak to udělej,“ vyzval ho primus pilus. „Rychle.“

Romulus pomalu pustil jílec meče. Ustoupil. Brennus a Felix též. Připadali si, jako by balancovali nad hlubokou propastí.

Parthové si za hrobového ticha stoupli k posteli. Když haruspex popisoval, co se stalo, Vahram si je podezíravě měřil. Pochopitelně o návratu do Říma nepadla ani zmínka.

Když Tarquinius skončil, chvilku nikdo nepromluvil. Bylo těžké poznat, zda Parthové jeho příběhu uvěřili. Romulus byl nervózní. Kostky byly vrženy. Teď už mohli jenom čekat. A modlit se.

„Dobrá,“ řekl Vahram nakonec. „Mohlo se to stát, jak říkáš.“

Romulus pomalu vydechl.

„Ještě jedna věc, haruspexi.“ Vahram si položil ruku na jílec meče. „Věděls, že se to stane?“

Svět se zastavil a Romulus zatajil dech.

Znovu se všichni podívali na Tarquinia.

Vahram čekal.

Bylo to neuvěřitelné, ale haruspex se zasmál. „Nemůžu vědět všechno,“ řekl.

„Odpověz mi na otázku,“ zavrčel Vahram.

„Ano, hrozilo velké nebezpečí,“ pokrčil Tarquinius rameny. „Tak je to v Margianě pořád.“

Přísného velitele to neuspokojilo. „Mluv jasně, ty mizero!“ vykřikl a tasil meč.

„Myslel jsem si, že se něco může stát,“ připustil haruspex. „Ale netušil jsem co.“

Romulus si vzpomněl, jak sledoval šakala a jak on a Brennus zůstali dál od ohně, aby si ho prohlédli. To rozhodnutí jim zachránilo život. Nebyl to důkaz boží přízně? Podíval se na Mithru, skloněného nad býkem, a zachvěl se strachy.

„To je všechno?“ zeptal se Vahram.

„Ano, pane.“

Romulus bedlivě sledoval Vahramovu tvář. Stejně jako z Tarquiniovy se z ní nedalo nic vyčíst. Nevěděl proč, ale nevěřil mu.

„Dobrá.“ Vahram se uklidnil a spustil meč. „Jak dlouho potrvá, než se Pacorus uzdraví?“

„Možná se neuzdraví vůbec,“ odpověděl haruspex klidně. „Scythicon je nejsilnější jed, jaký člověk zná.“

Vrchní centuriony to znepokojilo a Vahramovi tepala žíla na krku.

Do nastalého ticha zasténal Pacorus.

Znovu ho vyšetři!“ vyštěkl jeden z nižších důstojníků.

Tarquinius se sklonil nad postelí a zkontroloval Pacorovi pulz i barvu dásní. „Jestli přežije, bude to trvat měsíce,“ prohlásil nakonec.

„Kolik?“ zeptal se Iškan, muž středního věku s havraními vlasy.

„Dva, možná tři.“

„Neopustíš tento dům, dokud se neuzdraví,“ přikázal primus pilus. „Za žádných okolností.“

Ostatní souhlasně zamručeli.

„A co moje centurie, pane?“ zeptal se Tarquinius.

„Kašli na ni!“ křikl Iškan.

„Může ji převzít tvůj optio,“ odsekl Vahram.

Tarquinius přikývl.

Brennovi a Felixovi se ulevilo. Dostali odklad, ale Romulus v klidu nebyl. Později si trpce uvědomil, že to byla intuice.

„Necháme to na tobě.“ Vahram se chystal k odchodu, ale pak se rychle otočil na podpatku. Potichu něco zabručel a se zvednutým mečem přiskočil k Felixovi. Malý Gal neměl čas sáhnout po zbrani. Ani jeho kamarádi.

Vahram mu zabodl meč hluboko do prsou. Ostrý kov pronikl Galovi mezi žebry, proklál mu sval, plíce a srdce a krvavá špička mu vyjela zády.

Felix hrůzou vypoulil oči a otevřel ústa. Nevydal ani hlásku.

Vrchní centurioni byli v šoku.

Tarquinius strnul. Zapomněl, že bohové často žádají velkou cenu. Nic nedávají zadarmo. Za normálních okolností, když hledal důležitou informaci, obětovával zvíře. Dnes v noci mu Mithra odhalil mnohé, ale nic za to nedostal. Haruspexe se zmocnila úzkost. Jak mohl být tak hloupý? Měl takovou radost z toho, co uviděl, i z pouhé možnosti návratu do Říma, že neuvažoval o tom, co by mohlo následovat. Musel za to Felix zaplatit životem?

Pak Tarquinius v duchu uviděl Romula, jak stojí na palubě lodi vplouvající do přístavu Ostia na okraji Říma. Po několika měsících sucha mu to připadalo jako úplný liják. Felix nezemřel zbytečně, řekl si.

Romulus nic z toho nevěděl. Zaplavil ho smutek. Felix byl úplně nevinný. Ani nebyl v mithraeu. Romulus bezděky tasil zbraň a udělal krok k Vahramovi. Rozzuřený Brennus stál těsně za ním. Byli dva proti osmi, ale v té chvíli na to ani jeden z nich nedbal.

Vahram do Felixe strčil a nechal ho dopadnout bezvládně na zem. Když mu z hrudníku vytáhl meč, vyřinula se krev. Kolem malého Gala se vytvořila velká rudá kaluž.

Romulus si utřel slzy vzteku a vyrazil dopředu, připravený zabít. Od Vahrama ho dělilo šest kroků. Dvě vteřiny.

Tarquinius to mlčky sledoval. Romulus by si měl rozhodnout o svém osudu sám. Stejně jako Brennus. On do toho nemá co zasahovat. Romulova cesta zpátky do Říma nebyla jediná možnost. Třeba je Mithra, jako mnozí bohové, nevypočitatelný. Třeba tady všichni dnes v noci zemřou.

Vahram ani nezvedl zakrvácený meč, aby se bránil. Romula zmátl klid zavalitého centuriona, a tak se stáhl. Jak se dověděl v mithraeu, unáhlené reakce nejsou vždycky ty nejlepší. Kdyby teď zabil Vahrama, spálili by za sebou všechny mosty. Čekala by je jistá smrt. Existovala ještě jedna možnost – odejít odtud. Kdyby se mu to podařilo, potom by mohl Felixe pomstít – později. Romulus si tím byl z nějakého důvodu jistý. Rychle zvedl ruku a zastavil Brennův útok. Gal překvapivě neprotestoval.

Tohle není boj, který by nedokázal vyhrát nikdo jiný, pomyslel si Brennus, když se mu vybavilo haruspexovo proroctví. Až to nastane, poznám to.

Tarquinius vydechl úlevou. Díky, Mithro!

„Dokázali jste, že jste inteligentní,“ zavrčel Vahram. „Venku čeká dvacet lučištníků.“

Romulus se zachmuřil. Vyzráli na ně. Dokonce i na Tarquinia.

„Kdyby jeden z nás zavolal, měli rozkaz všechny vás zabít.“

Romulus sklonil zbraň, po něm i Brennus. Pohlédl na sošku Mithry a v duchu se pomodlil. Bohové jsou mi nakloněni. Můj den přijde, pomyslel si mladý voják zarytě. Pomstím se za Felixe. A zrovna tak Gemellovi.

„Vraťte se do kasáren,“ přikázal Vahram. „A buďte rádi, že neskončíte na kříži.“

Romulus zatnul pěsti, ale neprotestoval.

Velký Belene, modlil se Brennus. Doprovoď Felixe přímo do ráje. Přijdu tam za ním.

Vahram ještě neskončil. Ukázal krátkým prstem na Tarquinia. „Jestli Pacorus zemře, zemřeš i ty.“ V očích se mu zablesklo. „A oba tví kamarádi taky.“

Tarquinius zbledl. Primus pilus zopakoval, i když nevědomky, Pacorovu hrozbu. Sílu mu dodal živý obraz Romula, jak připlouvá do Ostie. On sám se možná do Říma nevrátí, ale jeho žák by mohl. Jen si nebyl jistý, jak by to proběhlo. Nezbylo mu než důvěřovat Mithrovi.

Romulovi zatrnulo. Z haruspexovy odpovědi usoudil, že Pacorovy šance na přežití jsou velice chabé. Slíbená cesta do Říma znovu zmizela jako pára nad hrncem. Na co se můžou spolehnout?

Brennus vedl Romula mlčky od Felixova těla, ale on se ve dveřích ohlédl.

Věř Mithrovi, odečetl z haruspexových rtů, který kývl hlavou k sošce na oltáři. Bude tě provázet.

Mithra, pomyslel si Romulus strnule. Teď mu může pomoct jenom některý bůh.

KAPITOLA IV

Fabiola a Secundus

Řím, zima roku 53/52 před Kristem

Jak Fabiola spěchala po několika posledních schodech na Kapitol a blížila se k rozlehlé stavbě, rozbušilo se jí srdce. Nemodlila se tady už měsíce a hodně jí to chybělo. Byla tak nadšená, že předběhla Docilosu a osobní strážce. Vzrušení vystřídaly obavy, co by se mohla dovědět. Třeba nezjistí vůbec nic.

Obdivné hvízdnutí kolemjdoucího ji vrátilo zpátky na zem.

Zvítězil zdravý rozum, a proto zpomalila. Nebylo moudré, aby se žena potulovala po římských ulicích sama. Zvlášť ona ne. Scaevolovy výhrůžky nesměla brát na lehkou váhu. Hned druhý den po události s uprchlíkem zabil někdo v polích dva její otroky. Chyběli svědci, ale hlavní podezřelí byli fugitivariové. Tato událost uspíšila její odjezd. V rychlosti se jí podařilo najmout tucet gladiátorů z místního ludu a šest z nich nechala Corbulovi na ochranu latifundia. Zbytek se přidal k jejím původním ochráncům a odjel s ní do Říma. Tím však nebezpečí nepominulo. A teď svým ochráncům utekla jako hloupé dítě, které si hraje na schovávanou.

Fabiola si všimla pohledů několika nechutných povalečů, kteří okouněli opodál. Žádný z nich nevypadal jako Scaevola, ale stejně se začala bát. Teď nebyla vhodná doba vyvést nějakou hloupost. Počkala a uklidnila se. Nejspíš bylo pošetilé dělat si naděje, že najde záhadného věštce. Jenže informace o poslední Gemellově předpovědi nebyla náhoda. Cestou na sever se jí neustále honilo hlavou, že ten cizinec u Gemellových dveří je možná Romulus.

Brzy ji její průvodci dohonili. Docilosa, po výstupu zpocená, byla celá rudá. Zlobila se, že se její paní chová tak nepředloženě. Fabiola ji stejně nikdy neposlechla, tak se přísně zamračila na strážce, že zůstali pozadu. Devět svalnatých mužů schlíple přešlapovalo v prachu. I nově najatí strážci už věděli, že nemá cenu se s ní hádat. Fabiola vesele spěchala ke svému cíli, klidná, že jí Docilosa kryje záda.

Otevřenému prostranství před ní dominovala obrovská mramorová socha nahého Jupitera, který měl na zarostlé tváři tradiční červeň vítěze. Ve slavnostní dny tam bývalo dřevěné lešení, aby se mohla celá socha natřít krví čerstvě zabitého býka. Dnes měla krásně tvarovaná postava, navzdory červené tváři, přirozenější bílou barvu. Místo na samém okraji vrchu Kapitolu bylo vybráno záměrně. Dole se rozkládala nejdůležitější část města a Jupiter na ni majestátně shlížel. Na místech, jako je Forum Romanum a Forum Boarium, se občané můžou podívat vzhůru a uklidnit se, že tam stále stojí. Jupiter Optimus Maximus, vševědoucí bůh republiky.

Neméně impozantní byl velký chrám se zlatou střechou za ním. Otevřená sloupová síň se třemi řadami po šesti malovaných sloupech, všechny o výšce deseti lidí, se nacházela před trojicí velkolepých cell neboli posvátných místností. Každá byla zasvěcena jednomu bohu – Jupiterovi, Minervě a Junoně. Jupiterova byla samozřejmě uprostřed.

Dozadu se táhl rozsáhlý komplex menších svatyní, škol a ubikací mnichů. Každý den se do tohoto nejvýznamnějšího církevního střediska přicházely pomodlit tisíce Římanů. Fabiola to tady měla ve velké úctě a byla si jistá, že se v cellách vznáší zvláštní aura. Dlouhé úzké omítnuté místnosti původně postavili zakladatelé města Etruskové. Národ, který Římané zničili.

Nakrčila nos. Byla tam cítit vůně kadidla a myrhy i zápach výkalů obětních zvířat, která se tu prodávala. Křik sokolníků a kupců se mísil se zaříkáváním věštců. Přivázaná jehňata žalostně bečela a slepice v proutěných klecích, smířené s osudem, hleděly korálkovýma očima do dáli. Spoře oděné prostitutky koketně házely očima po každém muži, který se podíval jejich směrem. Akrobati vyskakovali a dělali přemety, zaklínači hadů hráli na flétny a vábili své svěřence z hliněných nádob před sebou. Prodavači u malých stánků nabízeli chléb, víno a horké klobásy. Otroci v bederních rouškách se krčili vedle nosítek. Po tak namáhavém výstupu byli celí zpocení. Tady si mohli na chvilku odpočinout, než se jejich majitelé pomodlí. Děti se hlasitě smály, honily se v davu a pletly se lidem pod nohy.

Sice tu byl větší klid než v úzkých uličkách dole, ale přesto měla divný pocit. Stejné to bylo v celém Římě. Fabiola okamžitě po příjezdu vnímala skoro hmatatelnou hrozbu. Bylo tu málo lidí, méně stánků se zbožím u silnic a víc zabedněných obchodů. Méně bylo i žebráků. Nejnápadnější byly početné bandy nebezpečně vypadajících chlapů, které byly vidět na každém rohu. To kvůli nim se lidé báli ven. Místo obvyklých holí a nožů měli téměř všichni meče. Fabiola také viděla kopí, luky a štíty. Mnoho z nich obléklo kožený pancíř nebo drátěnou košili. Spousta mužů měla ovázané ruce a nohy, což svědčilo o nedávném boji. Město bylo vždycky plné zločinců a zlodějů, ale Fabiola je nikdy neviděla v tak velkém počtu za dne. Ozbrojené jako vojáci.

Ve srovnání s venkovskými Pompejemi jí hlavní město připadalo nebezpečnější. Dnes to bylo ještě horší. Dělalo to na ni dojem, jako by měla vypuknout válka. Její nově posílená ochranka o devíti strážcích jí začala připadat žalostně nedostatečná. Zvedla si kapuci, aby nepoutala pozornost. Jak spěchali, pochopila, že si město zřejmě rozdělily dvě různé skupiny. Tušila, že jedné velí zkrachovalý politik Clodius (aristokratické jméno Claudius si změnil na plebejskou formu Clodius) a druhé bývalý tribun Milo. Z toho, že mezi ulicemi, které vytyčovaly hranice jednotlivých území, létaly nadávky, se dalo soudit, že spolu členové gangů nevycházejí. Naštěstí pro Fabiolu a její nepočetný doprovod si jich nevšímali.

Poměry v Římě se od jejího odjezdu do Pompejí před čtyřmi měsíci hodně zhoršily. Brutus si už tehdy dělal velké starosti, a proto ji odstěhoval z Říma. Vše začalo politickým vakuem, které nastalo po skandálech, kvůli nimž se odložily volby, a obviněním mnoha politiků z korupce. Situace rychle využil Clodius Pulcher, aristokrat špatné pověsti, který přešel mezi plebeje. Spojil své pouliční gangy a postupně ovládl město. Jeho dávného soka Milona to popudilo a odpověděl stejnou mincí. Najal gladiátory a tím získal vojenskou převahu. Šarvátky, které byly na denním pořádku, naháněly strach aristokratům i prostým obyvatelům. Děsivé historky se donesly až do vzdálených Pompejí. Všechny obsahovaly jedno slovo.

Anarchie.

Fabiola si těch řečí příliš nevšímala. V bezpečí latifundia jí připadaly neskutečné. Tady v Římě se přesvědčila, že jsou pravdivé. Brutus se ani v nejmenším nemýlil. Vzhledem k tomu, že Crassus byl mrtev a Caesar daleko v Galii, chyběly osobnosti, které by se narůstajícím nepokojům postavily. Jednou takovou by mohl být politik a vynikající řečník Cato, jenže mu chybělo vojsko, které by ho podpořilo. Další mocný senátor Cicero byl už dávno bezmocný, protože ho zastrašovali. Když zvedl hlas proti brutalitě gangů, Clodius ho rychle odkázal do patřičných mezí – na Palatinu vyvěsil seznam jeho zločinů proti republice. Římané veřejné pranýřování zbožňovali a Clodius si tím upevnil své postavení. Politici nedokázali situaci zvládnout. Řím potřeboval železnou pěst. Někoho, kdo se nezdráhá použít vojenskou sílu.

Potřeboval Caesara nebo Pompeia.

Caesar však uvízl v Galii a Pompeius chytře vyčkával na svou příležitost. Věřil, že až se situace vymkne kontrole, senát ho požádá o pomoc. Nejskvělejší generál republiky dychtil po oblibě a záchrana města před krvežíznivými gangy by mu zajistila nevídanou slávu. Aspoň tak se to říkalo mezi lidmi.

Fabiola si uvědomila, že má-li si zajistit bezpečnost, bude potřebovat lepší ochranu, než jsou hromotluci, co se táhnou za ní. Okamžitě jí přišli na mysl dva muži. Benignus a Vettius, dveřníci z Lupanaru, by byli ideální základ její ochranky. Byli to zkušení pouliční rváči a byli jí naprosto oddaní. Taky na tom tvrdě pracovala. Majitelka nevěstince Jovina jí je sice odmítla prodat, ale měla by najít způsob, jak nad tou babicí vyzrát. Možná se něco doví v chrámu.

Bohužel věštci, kteří se houfovali před svatyní, jako obvykle připomínali bandu lhářů a šarlatánů. Fabiola je rozeznala na sto honů. Měli otrhané šaty, na mastných vlasech kožené pokrývky s nízkým dýnkem, často byli schválně neupravení a spoléhali na pár chytrých triků. Dlouhé mlčení, významné pohledy do vnitřností obětovaných zvířat a snaha uhodnout, co si zákazník přeje. Výborně to fungovalo. V průběhu let viděla spoustu lidí, kteří se nechali napálit. Slíbili jim všechno, co si přáli, a oni během okamžiku utratili hubené úspory. Zoufale si přáli získat znamení boží přízně a jen málokdo si uvědomil, co se odehrálo. V současné hospodářské situaci lidé neměli práci, jídlo bylo drahé a možností, jak si zlepšit život, pramálo. Zatímco Caesar nesmírně zbohatl díky vojenským tažením a Pompeius nemohl nikdy utratit všechno, co uloupil, obyčejní lidé žili tak nuzně, že jim sotva zbylo něco pro věštce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stříbrný orel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.