Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Zahrada lží

Vydání první

Copyright © 2015 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1955. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Garden of Lies vydaného nakladatelstvím

G. P. Putnam´s sons, published by the Penguin Group (USA) LLC, New York, v roce 2015

Český překlad © 2015 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0196-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0197-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Amanda Quick

ZAHRADA LŽÍ

Prolog

Slater Roxton si právě prohlížel podivně světélkující kresby na zdi ozdobené pohřební komnaty, když se spustila ta past.

Blížící se katastrofu doprovodilo zlověstné dunění a bolestné sténání starobylého zařízení ukrytého hluboko v kameni. Nejdřív mu blesklo hlavou, že vybuchla sopka tyčící se nad Fever Islandem. Jedna po druhé se však otevřely obrovské části stropu v chodbě vedoucí ke vchodu do chrámového komplexu. Na zem se začaly sypat kameny.

Ze vzdálené části tunelu poblíž vchodu se ozval hlas Bricea Torrence.

„Slatere, vypadni odsud. Rychle. Děje se něco strašného.“

Slater už byl na cestě. Neztrácel čas, aby posbíral svítilny, svoje nákresy nebo fotoaparát. Rozběhl se ke dveřím do komnaty, ale když pohlédl do dlouhé stočené kamenné chodby vedoucí ke vchodu, zjistil, že tudy už neunikne.

Před jeho očima se otevíraly další a další části stropu. Nesčetné tuny strašlivého krupobití narážely do chodby. Kameny vytvářely hromady a plnily tunel. Věděl, že kdyby se pokusil proběhnout do bezpečí, skončil by pod padajícími balvany. Nezbývalo mu než se otočit a utéct hlouběji do neprozkoumaného bludiště pohřebních komnat.

Proběhl místností, popadl svítilny a zamířil do nejbližší přilehlé chodby. Tunel se kroutil do neprostupné, neprozkoumané noci, ale shora aspoň nepršely žádné kameny.

Přeběhl krátkou vzdálenost do chodby a zastavil se, věděl, že jestli půjde dál, brzy se ztratí. S Bricem ještě ani nezačali mapovat komplex pohřebních jeskyní vybudovaných u úpatí vulkánu.

Dřepl si, opřel se zády o jednu ze zdí a sbíral síly. Oslňující světlo svítilny ozařovalo tajemné kresby, scénu zobrazující dávný katastrofický výbuch sopky. Zkáza ničila elegantní město vybudované z bílého mramoru. Až příliš se to blížilo tomu, co se dělo v tomto okamžiku, pomyslel si Slater.

Chodbou prolétl závan prachu. Slater si přikryl ústa a nos košilí.

Nezbývalo mu než počkat, až to hřmění přestane. Žilami mu proudil strach. Každou chvíli se může strop, kde našel úkryt, propadnout a pohřbít ho v troskách. Alespoň by všechno skončilo během několika vteřin, blesklo mu hlavou. Nebyl si jistý, že chce hloubat nad nejbližší budoucností, pokud přežije. Těch pár okamžiků, co mu zbude, zůstane uvězněný v dokonale navrženém bludišti.

Bouře kamenů a kousků skály jako by trvala celou věčnost. Nakonec se však rozhostilo ticho. Další věčnost musel počkat, než se usadí prach.

Opatrně vstal. Chvíli se nehýbal, poslouchal zdrcující ticho, čekal, až mu přestane zděšeně bušit srdce. Po chvíli nahlédl do klenuté komnaty, v níž stál, když kamenná past uvolnila svůj smrtící náklad. Po podlaze místnosti byly poházené malé kamínky, ale zdálo se, že se sem dokutálely z obrovské hromady, jež nyní zapečetila chodbu vedoucí ke vchodu.

Přežil, což znamenalo, že je tu pohřbený zaživa.

S klidem akademika se pustil do zvažování možností. Usoudil, že je pořád příliš otřesený, než aby dokonale zhodnotil tak závažnou situaci.

Brice a zbytek týmu neměli důvod věřit, že to přežil, nemohli ho nijak zachránit, i kdyby se nevzdali naděje. Fever Island byl neobydlený kus vulkanické skály schovaný v neprozkoumané džungli. Nacházel se několik tisíc mil od civilizace.

Jejich zdroje se omezovaly na zásoby a zařízení na palubě lodi kotvící v malém přírodním přístavu ostrova. Bylo nemožné získat přístroje a pracovní sílu vyžadující odstranění tak obrovského množství skály, jež střežila vchod do chrámu.

Brice situaci probere s kapitánem lodi, usoudil Slater. Dojdou k závěru, že je mrtvý, a budou se modlit, aby to byla pravda, protože ho nemůžou nijak zachránit.

Zhasl jednu z luceren, aby ušetřil palivo. Druhou svítilnu zvedl do vzduchu a vykročil do bludiště. Měl jenom dvě možnosti, usoudil. První – a nejpravděpodobnější – možnost spočívala v tom, že bude bloudit chrámovým komplexem, dokud neumře. Může jen doufat, že se dočká smrti, dřív než ho nekonečná temnota připraví o rozum.

Druhá možnost – hodně vzdálená – skýtala naději, že narazí na chodbu, která ho vyvede na sluneční světlo. I kdyby však měl takové štěstí, pravděpodobně nedokáže najít cestu zpátky k lodi, dřív než odpluje. Docházely jim zásoby, než tenhle zatracený ostrov konečně objevili, když je z kurzu vyvedla prudká bouře. Kapitán byl přesvědčený, že se blíží další vichřice. Bude se chtít vrátit do Londýna, jak jen to půjde. Musí myslet na svoji posádku a další členy expedice.

Slater věděl, že i kdyby se mu podařilo uniknout z bludiště, ocitne se na opuštěném ostrově, který není v kurzu žádné lodi. Může trvat celé roky, než sem nějaká dopluje, pokud vůbec.

Přecházel z jedné potemnělé komnaty do druhé, jediným průvodcem mu byly kresby zanechané umělci ze starobylé civilizace, jež byla dávno pohřbená pod řekami roztavené lávy.

Netušil, kdy přesně začal chápat význam kreseb, tedy pokud opravdu vnímal obsah těch příběhů. Připomínal si, že je docela dobře možné, že už přichází o rozum. Nekonečná temnota a okouzlující umění byly dezorientující. Člověk v jeho situaci by klidně mohl mít halucinace.

Nakonec ale usoudil, že rozpoznal tři různé legendy. Zastavil se, když mu došlo, že každý ten příběh představuje různou cestu do bludiště. Jedna sada kreseb zobrazovala příběh války. Druhá byla vyprávěním o pomstě.

Nakonec si vybral třetí legendu.

Netušil, jak dlouho kráčel a kolik ušel. Když se zastavil, vyčerpaně upadl do dřímoty plné obrazů ze zdí, jež byly jeho jediným průvodcem. Tu a tam narazil na malinké pramínky vody. Zastavil se, aby se z nich napil. Se sýrem a chlebem v batohu šetřil, jak jen to šlo, ale nakonec byly pryč.

Šel dál, protože neměl na práci nic jiného. Zastavit se by byl čin naprosté kapitulace.

Nakonec, když vyklopýtal z chodeb do kamenného kroužku ozářeného denním světlem, se skoro ani nezastavil, protože si byl jistý, že je to jen sen.

Sluneční paprsky.

Část jeho mysli zaregistrovala realitu toho, co viděl.

Nevěřícně zvedl oči a uviděl žhavé tropické slunce prosvítající otvorem mezi skalami. Do skály byla vytesaná řada strmých kamenných schodů. Z otvoru se houpal dlouhý černý provaz.

Sebral poslední zbytky sil, popadl provaz a vyzkoušel, zda unese jeho váhu. S uspokojením zjistil, že drží, a tak začal stoupat po starobylém schodišti a lano používal jako jištění.

Vylezl k otvoru, vyškrábal se z kamenných komnat a zhroutil se na kamennou podlahu pod modrou oblohou. Ve stínech strávil takovou dobu, že musel před oslnivým slunečním svitem zavřít oči.

Kdesi nedaleko se ozval gong. Ten zvuk se nesl džunglí donekonečna.

Nebyl na ostrově sám.

O rok později zakotvila v malém přístavu další loď. Když odplouvala, Slater byl na palubě. Nebyl to však tentýž muž, který kdysi na Fever Island dorazil.

Během příštích několika let se v jistých kruzích stal legendou. Když se konečně vrátil do Londýna, zjistil, jaké prokletí provází všechny legendy: nikde nejsou doma.

1

„Nemůžu uvěřit, že je Anne pryč.“ Matty Binghamová si utřela oči kapesníčkem. „Vždycky měla tolik energie. Byla tak okouzlující. Tak plná života.“

„Ano, to byla.“ Ursula Kernová pevně sevřela deštník a sledovala, jak hrobníci házejí na rakev hroudy hlíny. „Byla to žena moderní doby.“

„A výborná sekretářka.“ Matty schovala kapesníček do kabelky. „Agentura tím přišla o hodně.“

Matty bylo kolem pětatřiceti a byla to stará panna bez rodiny či kontaktů. Stejně jako ostatní ženy, které hledaly práci u Agentury paní Kernové, se vzdala naděje na manželství a vlastní rodinu. Podobně jako Anne a ostatní skočila po příslibu, který jí nabídla Ursula – po úctyhodné práci profesionální sekretářky, oblasti, jež se konečně otevírala i ženám.

Dnešní den se odehrával ve smuteční atmosféře – v depresivním odstínu šedivé s vytrvalým mrholením. Ursula a Matty byly jediné pozůstalé u hrobu. Anne zemřela sama. Nepřišla žádná rodina. Za pohřeb zaplatila Ursula. Nebyla to jen její povinnost jako Anniny zaměstnavatelky a jediné dědičky, ale také akt přátelství.

Vzmáhala se v ní obrovská prázdnota. Anne Cliftonová byla v posledních dvou letech její nejlepší přítelkyní. Spojily je věci, jež měly společné – byly bez rodiny a pronásledovala je jejich minulost, kterou v sobě velice pečlivě pohřbily.

Anne měla možná pár chybiček – některé z ostatních sekretářek v agentuře ji považovaly za smělou ženu – ale Ursula věděla, že ji zároveň tajně obdivují. Annino kurážné odhodlání vybojovat si v životě vlastní cestu navzdory všemu z ní činilo vzor moderní ženy.

Když rakev zmizela pod narůstající hromadou hlíny, Ursula a Matty se otočily a vykročily přes hřbitov.

„Bylo od tebe milé, že jsi zaplatila Annin pohřeb,“ poznamenala Matty.

Ursula prošla branou z tepaného železa. „To bylo to nejmenší, co jsem mohla udělat.“

„Bude mi chybět.“

„To mně taky,“ přiznala Ursula.

Kdo asi zaplatí za můj pohřeb, až nadejde můj čas? uvažovala.

„Anne mi nepřipadala jako člověk, který by si vzal vlastní život,“ nadhodila Matty.

„Mně taky ne.“

Ursula večeřela sama, tak jako obyčejně. Když dojedla, přešla do své malé, útulné pracovny.

Hospodyně vtrhla do místnosti, aby zatopila v krbu.

„Děkuju vám, paní Dunstanová,“ řekla Ursula.

„Určitě jste v pořádku?“ zeptala se paní Dunstanová jemně. „Vím, že jste slečnu Cliftonovou považovala za přítelkyni. Je těžké někoho takového ztratit. Já sama jsem během let přišla o několik kamarádek.“

„Jsem docela v pořádku,“ ujistila ji Ursula. „Jenom musím projít věci slečny Cliftonové a udělat seznam. Pak půjdu spát.“

„Dobře tedy.“

Paní Dunstanová vyšla rychle do chodby a zavřela dveře. Ursula chvíli počkala a pak si nalila dvojitý koňak. Silný alkohol zahnal trochu chladu, který cítila od Anniny smrti.

Po chvíli přešla místnost k truhlici s Anninými věcmi.

Jednu po druhé vytahovala různé věci, které přidávaly víc a víc k její nervozitě – prázdnou lahvičku od parfému, malý sametový pytlíček na šperky, Annin zápisník a dva balíčky se semínky. Samy o sobě se daly všechny ty drobnosti vysvětlit. Dohromady však vzbuzovaly znepokojivé otázky.

Před třemi dny, když Annina hospodyně objevila tělo své zaměstnavatelky, nechala okamžitě poslat pro Ursulu. Nikoho jiného totiž neměla. Ursula zpočátku nedokázala přijmout skutečnost, že by Anne zemřela buď z přirozených příčin, nebo si vzala vlastní život. Zavolala tedy policii. Okamžitě usoudili, že k žádnému násilí nedošlo.

Anne však zanechala vzkaz. Ursula ho našla zmačkaný na podlaze vedle těla. Většině lidí by těch pár značek obyčejnou tužkou připadalo jako náhodné čmáranice. Anne se však naučila těsnopisu podle jeho tvůrce, pana Isaaca Pitmana. Stejně jako spousta profesionálních sekretářek si osvojila vlastní verzi kódovaného zápisu.

V té zprávě byl vzkaz a Ursula tušila, že byl určený pro ni. Anne moc dobře věděla, že nikdo jiný její zvláštní těsnopis nedokáže rozluštit.

Za záchodem.

Ursula se posadila ke stolu a upíjela koňak, zatímco si prohlížela jednotlivé osobní věci. Po chvíli odsunula prázdnou lahvičku od parfému. Našla ho na Annině malém psacím stolku, ne u ostatních věcí. Anne se moc nepodobalo, že by se o nákupu nového parfému nezmínila, ale kromě toho nebylo na lahvičce nic záhadného.

Zápisník, váček na klenoty a semínka však byly něco úplně jiného. Proč Anne všechny ty tři položky schovala za toaletu?

Po chvilce otevřela zápisník s těsnopisem a začala číst. Luštění Annina tajemného písma šlo pomalu, ale po dvou hodinách bylo Ursule jasné, že se odpoledne v jedné věci spletla. Zaplatit za pohřeb nebude jejím posledním aktem přátelství.

Pro Anne mohla udělat ještě jednu věc – najít jejího vraha.

2

Slater Roxton pozoroval Ursulu zpoza tenkého rámečku svých brýlí. „Jak to, k čertu, myslíte, že tu příštích pár týdnů nebudete, paní Kernová? Máme přece dohodu.“

„Omlouvám se, pane, ale musím vyřídit jistou bezodkladnou záležitost,“ prohlásila Ursula. „Vyžaduje moji naprostou pozornost.“

Na knihovnu se sneslo znepokojivé ticho. Ursula se v duchu připravila. Znala Slatera necelých čtrnáct dní a pracovala s ním jen při dvou příležitostech, ale měla pocit, že ho docela dobře zná. Ukázalo se, že je to obtížný klient.

Uměl dokonale skrývat svoji náladu či myšlenky, ale Ursula na něm dokázala rozpoznat i ty sebenepatrnější náznaky. Hluboké ticho a pronikavý pohled, s nímž ji sledoval, nevěstily nic dobrého. Seděla na židli s napjatými zády a ze všech sil se snažila nedat najevo, že jí z jeho přísného pohledu běhá mráz po zádech.

Očividně usoudil, že na jeho příkrý nesouhlas nereaguje tak, jak by měla, a tak zvýšil napětí tím, že pomalu vstal a opřel se silnýma rukama o nablýskaný povrch svého mahagonového stolu.

V tom, jak se pohyboval, byla klamně elegantní krása, jež mu propůjčovala fascinující auru klidné, ovládané síly. Chladné a střízlivé způsoby pro něho byly charakteristické, od klidného, skoro jednotvárného hlasu až po nečitelné zelenozlaté oči.

Volba oblečení jen podporovala dojem stínů a ledu. Za tu krátkou dobu, co ho znala, ho nikdy neviděla oblečeného jinak než v černém, od hlavy až k patám – černá košile a černá kravata, černá vesta, černé kalhoty a černé sako. Dokonce i obroučky jeho brýlí byly vyrobené ze stejného matného černého kovu – nebyly pozlacené ani postříbřené.

To přísně střižené sako na sobě právě teď neměl. Viselo na háčku u dveří. Když se s ní před chvílí pozdravil, sundal ho, aby mohl pracovat na artefaktech.

Věděla, že nemá právo toho muže kritizovat kvůli jeho oděvu. I ona byla oblečená v obvyklé černi. V uplynulých dvou letech začala své smuteční šaty – od vdovského závoje a módní černé toalety až po černé vysoké boty – považovat za svoji uniformu i převlek.

Blesklo jí hlavou, že se Slaterem tvoří smutný pár. Kdyby někdo vešel do knihovny, pomyslel by si, že oba sužuje nepolevitelný smutek. Pravda však byla, že se Ursula skrývala. Uvažovala, a ne poprvé, proč se do černé halí i Slater. Před dvěma měsíci mu zemřel otec. Tato nepříjemná událost ho přivedla do Londýna po několika letech života v zahraničí. Nyní spravoval jmění rodiny Roxtonů. Byla si však docela jistá, že černé oblečení svědčí spíše o zvyku – nikoliv o smutku.

Kdyby na tom, co noviny o Slateru Roxtonovi otiskly, byla pravdy jenom polovina, pomyslela si, k tomu černému oblečení má nejspíš svoje důvody. Přece jen je to barva tajemství a Slater nebyl pro společnost ničím jiným než obrovskou záhadou.

Sledovala ho s obezřetností smíšenou se zvědavostí a špetkou čehosi, co považovala za lehkovážnou fascinaci. Očekávala, že výpověď, zvlášť podaná v tak úsečném stylu, se nesetká s trpělivostí a pochopením. S klienty bylo vždy obtížné jednat, ale nikdy se nesetkala s někým takovým, jako byl Slater. Jen z představy, že by někdo Slatera dokázal ovládat, se jí točila hlava. Už od začátku jejich vztahu jí bylo jasné, že je přírodní silou a zákonem zároveň. Proto je samozřejmě tak zajímavý, pomyslela si.

„Právě jsem vám vysvětlila, že došlo k nečekaným událostem,“ prohlásila. Snažila se mluvit úsečným a profesionálním tónem, vědoma si skutečnosti, že Slater skočí po čemkoliv, co by naznačovalo nejistotu či slabost. „Lituju, že musím zrušit naše obchodní ujednání. Avšak –“

„Tak proč naše ujednání rušíte?“

„Jde o osobní záležitost,“ prozradila.

Zamračil se. „Jste nemocná?“

„Ne, samozřejmě že ne. Těším se výbornému zdraví. Chtěla jsem jen říct, že doufám, že se budu moci vrátit později, abych katalogizaci dokončila.“

„Opravdu? A proč si myslíte, že si za vás nenajdu náhradu? V Londýně existují i jiné sekretářky.“

„Na to máte přirozeně právo. Musím vám však připomenout, že již na začátku jsem vás varovala, že mám i jiné pracovní závazky, jež mohou tu a tam narušit naši pracovní dohodu. Vy jste s těmi podmínkami souhlasil.“

„Byl jsem ujištěn, že kromě dalších mnoha výborných schopností jste poměrně spolehlivá, paní Kernová. Nemůžete odsud jen tak odejít a skončit s prací.“

Ursula zatahala za sukně svých černých šatů, aby jí kolem kotníků spadaly v upravených elegantních záhybech, a přitom zvažovala možnosti. V knihovně začínala narůstat napjatá atmosféra, jako by byl vzduch nabíjený nějakým neviditelným elektrickým generátorem. Tak tomu bylo vždy, když se ocitla ve Slaterově blízkosti. Dnes však měla ta znepokojivá, dosti vzrušující energie zvláštní přídech nebezpečna.

Za tu krátkou dobu, co ho znala, ho nikdy neviděla, že by ztratil nervy. Ani že by se nějak extrémně rozveselil. Ani ho neviděla smát se. Pravda, občas se zmohl na krátký úsměv a v chladných očích se mu tu a tam mihl vřelý výraz. Měla však pocit, že ho takové emoce překvapily víc než ji samotnou.

„Velice se omlouvám, pane Roxtone,“ prohlásila, ne poprvé. „Ujišťuju vás, že nemám na výběr. Čas je pro mě momentálně to nejdůležitější.“

„Mám pocit, že si zasloužím lepší vysvětlení. Jaká naléhavá záležitost vás nutí zrušit smlouvu?“

„Týká se jedné mé zaměstnankyně.“

„Cítíte se povinována dohlédnout na nějaké osobní potíže své podřízené?“

„No, ano, krátce řečeno se to tak dá taky nazvat.“

Slater obešel stůl, opřel se o něj a zkřížil paže na hrudi.

Ostře řezané rysy vypadaly asketicky a nesmiřitelně. Občas bylo snadné si ho představit jako anděla pomsty. Jindy uvažovala, že by z něho byl výborný Lucifer.

„Můžete mi to alespoň vysvětlit, paní Kernová,“ konstatoval. „To je to nejmenší. Řekl bych, že mi to dlužíte.“

Nic mu nedluží, pomyslela si. Ze všech sil se snažila, aby byly podmínky tohoto úkolu jasné už od samého začátku. Jako majitelka agentury poskytující sekretářské služby brala takovou práci jen zřídkakdy. Její podnik se rychle rozrůstal. Výsledkem toho bylo, že v posledních několika měsících nevěděla, kam dřív skočit, zaučovala nové sekretářky a jednala s potenciálními klienty. Místo u Slatera přijala jako laskavost jeho matce, Lilly Lafontaineové, slavné herečce, která odešla na odpočinek, aby mohla psát melodramata.

Nečekala, že záhadný pan Roxton bude tak fascinující.

„Dobře tedy, pane,“ svolila, „stručně řečeno jsem se rozhodla přijmout jinou klientku.“

Slater celý ztuhl.

„Aha,“ hlesl. „Nejste s prací u mě spokojená?“

V hlase se mu odrážel pochmurný tón. S trhnutím si uvědomila, že bere její odchod osobně. A co ji šokovalo ještě víc, měla dojem, že ho ani příliš nepřekvapuje, že odchází, spíše působil stoicky rezignovaně, jako by to považoval za nevyhnutelné.

„Na druhou stranu, pane,“ dodala tedy rychle, „považuju tuto katalogizaci za velice zajímavou.“

„Neplatím vám dost?“ V očích mu problesklo cosi jako úleva. „Pokud je to tak, můžeme si o tom klidně znovu promluvit.“

„Ujišťuju vás, že o peníze nejde.“

„Jestli tu nejste nešťastná a pokud vám platím dostatečně, proč odcházíte kvůli jiné klientce?“ podivil se.

Tentokrát zněl opravdu zmateně.

Zadržela dech a najednou se cítila zvláštně rozpačitě. Jako by hrál roli nějakého zhrzeného milence, pomyslela si. Tak to však samozřejmě nebylo. Jejich vztah byl přísně profesionální.

A právě proto jen zřídka bereš mužské klienty, připomněla si. Bylo to trochu nebezpečné. Když však toto pravidlo zaváděla, nepředstavovala si, že součástí rizika bude i fakt, že ji jeden z klientů může přitahovat. Nejvíce se obávala, že muži mohou ohrožovat ryzí pověst jejích sekretářek. V případě Slatera Roxtona udělala výjimku a teď za ni bude muset zaplatit.

Celkově vzato bude nejspíš nejlepší, když všechno skončí, než ztratí hlavu a možná i srdce.

„Co se týče mých důvodů, proč odcházím –,“ začala.

„Kdo je ta nová klientka?“ skočil jí Slater do řeči.

„Dobře tedy, pane, vysvětlím vám okolnosti, jež mě nutí ukončit mé působení u vás, ale nejspíš se vám to nebude líbit.“

„Vyzkoušejte to.“

Znervóznil ji šeptavý příkaz v jeho hlase.

„Opravdu se nechci hádat, pane – zvlášť když doufám, že se na tuto pozici vrátím v blízké budoucnosti.“

„Už jste dala najevo, že očekáváte, abych vyčkal na vaše služby.“

Mávla rukou v černé rukavičce na džungli starožitností vyrovnaných v knihovně. „Tyhle artefakty tu leží celé roky. Určitě mohou na katalogizaci počkat ještě chviličku.“

„Jak velkou chviličku?“ zeptal se trochu moc nevýrazně.

Odkašlala si. „No, obávám se, že nemohu být konkrétní, alespoň ne prozatím. Možná že za pár dní budu tušit, jak dlouho potrvá má druhá práce.“

„Nehodlám se s vámi hádat, paní Kernová, ale rád bych znal totožnost klientky, která je pro vás důležitější než já.“ Odmlčel se, vypadal netypicky rozčileně. „Chtěl jsem říct, jaký druh sekretářské práce je důležitější než soupis mých artefaktů? Je vaše nová klientka manželkou nějakého bankéře? Nebo třeba majitele velkého podniku? Právníka? Nebo je to dáma z vyšší společnosti, která potřebuje vaše služby?“

„Před dvěma dny jsem byla povolána do domu ženy jménem Anne Cliftonová. Anne pro mě pracovala dva roky. Stala se víc než jen mou zaměstnankyní. Považovala jsem ji za přítelkyni. Měly jsme spoustu společného.“

„Všiml jsem si, že používáte minulý čas.“

„Anne byla nalezena ve své pracovně mrtvá. Nechala jsem poslat pro policii, ale detektiv, který byl natolik laskav, aby přišel, prohlásil, že podle jeho názoru Anne zemřela z přirozených příčin. Domnívá se, že jí selhalo srdce nebo že utrpěla mrtvici.“

Slater se nepohnul. Pozoroval ji, jako by mu právě oznámila, že umí létat. Tuhle odpověď od ní určitě nečekal, ale vzpamatoval se s obdivuhodnou rychlostí.

„Je mi líto, že slečna Cliftonová zemřela,“ prohlásil. Odmlčel se, mírně přimhouřil oči. „Proč jste zavolala policii?“

„Věřím, že Anne mohla být zavražděna.“

Slater se na ni zadíval, tentokrát však nic neřekl. Nakonec si sundal brýle a začal je čistit bělostným kapesníčkem.

„Hmm,“ zamumlal.

Ursula horečně uvažovala. Pravda byla, že zoufale toužila probrat svůj plán s někým, kdo by ji nejenže pochopil, ale možná jí poskytl i pár užitečných rad – s někým, komu by důvěřovala. Intuice jí napovídala, že Slater Roxton je v zachovávání tajemství hodně dobrý. A co víc, v posledních několika dnech se ukázalo, že má dokonale logické uvažování. Někdo by řekl, že tento rys dovedl až do extrému.

„To, co vám nyní povím, musí zůstat jen mezi námi, chápete?“ ozvala se.

Tmavé obočí se spojilo v zlověstné lince. Věděla, že ho urazila.

„Buďte ujištěna, že umím docela dobře držet jazyk za zuby, paní Kernová.“

Každé slovo bylo obaleno kusem ledu.

Upravila si rukavičky a pak spojila ruce pevně v klíně. Chvíli trvalo, než posbírala svoje myšlenky. Ještě nikomu neprozradila, co má v plánu, dokonce ani své asistentce Matty.

„Mám důvod se domnívat, že Anne Cliftonová byla zavražděna,“ zopakovala. „Mám v úmyslu zaujmout její místo v domě jejího klienta, abych zjistila, zda najdu nějaké stopy vedoucí k vrahovi.“

Poprvé od chvíle, kdy se se Slaterem setkala, vypadal zaskočeně. Pár vteřin na ni zíral, očividně v šoku.

„Cože?“ vypravil ze sebe nakonec.

„Slyšel jste mě, pane. Policie nehodlá Anninu smrt vyšetřit. A protože nezbývá nikdo jiný, zhostím se toho úkolu já.“

Slaterovi se konečně podařilo vzpamatovat.

„To je čiré bláznovství,“ pronesl velice tiše.

A to doufala, že ji pochopí. Vstala a zvedla ruku, aby si stáhla černý závojíček z okraje sametového kloboučku. Vykročila ke dveřím.

„Připomínám vám váš slib, že to zůstane mezi námi,“ prohlásila. „Nyní, pokud mě omluvíte, už opravdu musím jít. Pošlu vám zprávu, jakmile bude Annina smrt vyřešena. Třeba mě najmete znovu, abych vám pomáhala.“

„Okamžitě se zastavte, paní Kernová. Nikam nepůjdete, dokud se nezorientuju v tomhle... v tomhle zašmodrchaném klubku zmatku, které jste mi právě hodila k nohám.“

Zarazila se, s jednou rukou na klice, a otočila se k němu. „Zašmodrchané klubko zmatku? Trochu zvláštní výraz, ne?“

„Určitě víte, jak jsem to myslel.“

„Není třeba, abyste se v něčem zorientoval. Se svými záměry jsem se vám svěřila jen z toho důvodu, že jsem doufala, že byste mi snad mohl poradit či pomoci. Máte nesmírně logické a rozumné uvažování, pane. Vidím však, že ode mě bylo bláhové očekávat, že byste mě snad pochopil, nemluvě o nějaké pomoci.“

„Zvlášť proto, že vaše záměry nejsou rozumné ani logické,“ opáčil. „Nemáte žádný promyšlený plán.“

„Nesmysl, ten problém jsem uvážila ze všech možných stran.“

„To si nemyslím. Kdyby ano, došlo by vám, že jen zbytečně plýváte silami v marném a nebezpečném snažení.“

Tušila, že ho její rozhodnutí vyšetřit Anninu smrt nejspíš nenadchne, ale očekávala, že pochopí, proč se do toho musí pustit. A to si myslela, že se se Slaterem vzájemně respektují.

Proč ji to zjištění tak zničilo? Je to jenom klient, žádný potenciální milenec.

Vykouzlila ledový úsměv. „Prosím, nebojte se, pane. Klidně vyjádřete své skutečné názory na můj plán. Budete na to však sám. Já vás poslouchat nebudu.“

Začala otevírat dveře, ale najednou stál u ní a pevně je zavřel.

„Okamžik, jestli dovolíte, paní Kernová. Ještě jsem s touto konverzací neskončil.“

3

r

Vítězství. Možná.

Ursulou projela vlna úlevy prodchnutá zábleskem naděje. Zvedla obočí nad ledovým ostřím ve Slaterových slovech.

„Dal jste jasně najevo, že neschvalujete mé úmysly,“ namítla. „O čem byste tedy chtěl diskutovat?“

Dlouho ji upřeně pozoroval a pak jako by si vzpomněl, že drží v jedné ruce brýle. Pomalu si je nasadil – a ona si byla najednou docela jistá, že je nepotřebuje. Nosil je ze stejného důvodu jako ona vdovský závoj, jako štít před šťouravým pohledem společnosti.

„Proč jste si tak jistá, že byla vaše sekretářka zavražděna?“ zeptal se nakonec.

Alespoň se jí na něco ptá, pomyslela si. To je pokrok.

„Existuje několik důvodů,“ prozradila.

„Poslouchám.“

„Jsem si docela jistá, že Anne si vlastní život nevzala. Nikde se nenašly ani známky po kyanidu nebo jiném jedu.“

„Existují i jedy, které se tak snadno vysledovat nedají.“

„Ano, já vím, ale i tak, Anne nikdy nebyla ani trochu zádumčivá. Nedávno se přestěhovala do hezkého malého domku, na který se moc těšila. Koupila si nový nábytek a nové šaty. V práci byla spokojená u jednoho dlouhodobějšího klienta a vydělávala si výborné peníze. Anne navíc naznačovala, že občas dostává od svého klienta příjemné spropitné. Krátce řečeno Anne neměla žádné finanční problémy.“

Slater ji pozoroval se zamyšleným výrazem a pak přešel pokoj. Znovu se opřel o stůl a zkřížil paže na hrudi. V očích za rámečky brýlí mu trochu žhnulo.

„Slyšel jsem, že ti, kteří ztratili přátele a milované kvůli sebevraždě, často říkávají, že neviděli žádné známky toho, co chtějí spáchat,“ namítl.

Ursula se k němu otočila. „To je možná pravda. Mohu vám jen říct, že v posledních týdnech měla Anne výbornou náladu. Byla tak veselá! Vlastně jsem uvažovala, jestli nemá nějaký romantický poměr.“

„To by mohlo vše vysvětlovat,“ nadhodil Slater. „Nešťastná láska.“

„Přiznávám, že jsem si říkala, jestli se Anne intimně nezapletla s mužem, který patřil do domácnosti její klientky. Na takové věci mám samozřejmě přísná pravidla a ze všech sil se snažím chránit své sekretářky. Romantický poměr s klientem či někým, kdo je s ním spřízněný, je vždy velmi nerozumná věc. Nikdy to nekončí dobře.“

„Chápu,“ pronesl Slater neutrálním tónem.

„Jde o to, že Anne byla žena znalá světa. Je docela dobře možné, že ta pravidla ignorovala. Manžel naší klientky je bohatý mocný muž a bohatí mocní muži často navazují lehkovážné milostné poměry.“

Slater nic neřekl. Jen se na ni díval.

Trochu opožděně jí došlo, že Slater Roxton je taky bohatý a mocný muž.

„Věc se má tak,“ pokračovala spěšně, „že Anne se v takových případech dokázala docela dobře bránit sama. Možná by svolila k tajnému povyražení, ale nikdy by nebyla tak hloupá, aby se zamilovala do muže, o němž věděla, že její city nebude nikdy opětovat.“

Slater se nad tím zamyslel. „Říkáte, že Anne se finančně dařilo docela dobře.“

„Spořila si na důchod a měla pár šperků.“

„Odkázala svůj majetek někomu?“

Ursula sebou trhla. „Anninou jedinou dědičkou jsem já.“

„Aha.“ Slater pomalu vydechl. „No, tahle teorie je tedy passé. Zřejmě byste se nepouštěla do vyšetřování, kdyby vám hrozilo zatčení.“

„Díky za ten střípek logiky. Ujišťuju vás, že jsem neměla důvod chtít její smrt. Byla to jedna z mých nejlepších sekretářek – poklad pro mou agenturu v každém myslitelném ohledu. Navíc jsme byly přítelkyně. Byla první osoba, která souhlasila, že pro mě bude pracovat, když jsem před dvěma lety začala s podnikáním.“

„Tvrdíte, že sebevraždu tedy nespáchala. Proč si myslíte, že mohla být slečna Cliftonová zavražděna?“

„V její ruce jsem našla krátkou zprávu.“

„Na rozloučenou?“ zeptal se Slater. Hlas mu zjemněl překvapivým soucitem.

„Ne, alespoň ne tak, jak si myslíte. Napsala zprávu obyčejnou tužkou. Myslím, že se snažila ukázat na vraha.“

Slater zpozorněl. „Napsala zprávu obyčejnou tužkou? Nepoužívala pero?“

Došlo mu to, pomyslela si.

„Přesně tak, pane,“ prohlásila. „Myslím, že neměla čas použít pero. Musela by totiž otevřít lahvičku s inkoustem, naplnit pero a řádně rozložit list papíru. Zpráva vysvětlující něčí sebevraždu by byla promyšlený čin, nemyslíte? Zkušená sekretářka by použila pero a papír. Fakt, že jen načmárala pár slov obyčejnou tužkou, mi napovídá, že pospíchala. Ne, pane Roxtone. Anne nezanechala vzkaz na rozloučenou. Snažila se nechat zprávu – pro mě.“

„Byla adresována vám?“

„No, ne, ale byla napsaná jejím vlastním těsnopisem. Věděla, že jsem nejspíš jediná osoba, která ho dokáže přečíst.“

„Co v té zprávě stálo?“

„Použila svoje vlastní těsnopisné značky. Navedla mě na místo, kde se skrýval její zápisník a drobná sbírka šperků. Ach, a taky tam byly dva sáčky semínek. Naprosto si nedovedu představit, proč by ukrývala ta semínka. Je to další záhada.“

„Kde přesně ty věci ukryla?“ zeptal se Slater.

„V oné místnosti. O tom jsem se ještě nezmínila? Pardon.“

Slater vypadal nechápavě. „V oné místnosti?“

Ursula si odkašlala. „Za toaletou, pane Roxtone.“

„Správně. Za toaletou. Omlouvám se. Posledních pár let jsem strávil v zahraničí. Ve zdvořilých eufemismech se neorientuju.“

„Chápu.“

„Ohledně toho vzkazu, který slečna Cliftonová zanechala – je jasné, proč by schovávala šperky. Říkala jste ale, že netušíte, proč by ukrývala ta semínka. A co ten zápisník? Napadá vás, proč ho tam schovala?“

„Výborná otázka,“ souhlasila Ursula a zamyslela se. „Většinu včerejší noci jsem se snažila rozluštit několik stránek, ale výsledek mi moc nepomohl. Víte, všechno je to poezie.“

„Anne Cliftonová psala poezii?“

„Ne, ale její klientka ano. Lady Fulbrooková je bohatá, avšak extrémně samotářská žena. Najala si Anne, aby jí diktovala své básně, které pak Anne přepsala na stroji. Anne tvrdila, že lady Fulbrooková se zotavuje z nervového otřesu a že lékař jí předepsal poezii jako formu terapie.“

Slatera to zaujalo. „Jaký druh poezie?“

Ursula cítila, jak jí do tváří stoupá horko. Nasadila profesionální tón.

„Básně jsou zřejmě věnované formám lásky.“

„Lásky.“ Slater zněl, jako by to slovo slyšel poprvé.

Ursula mávla rukou. „Láska navěky, soužení milenců, kteří jsou rozděleni osudem či okolnostmi, jež nemohou změnit. Nepotlačitelné záblesky vášně. Obvyklé věci.“

„Nepotlačitelné záblesky vášně,“ zopakoval Slater.

Znovu zněl, jako by pro něho byl celý ten koncept cizí.

Byla si docela jistá, že zahlédla v jeho očích záblesk pobavení. Pevně sevřela kabelku a řekla si, že mu nedovolí, aby ji zatáhl do hádky ohledně přínosů milostné poezie.

„Jde o to, že navzdory tomu, že téma je jasné, jsou v těch básních zvláštní části – čísla a slova, která jako by se tam nehodila. Proto si nejsem jistá, že jsem to rozluštila správně,“ přiznala. „Jak jsem vám vysvětlila, těsnopis si většina sekretářek upravuje podle svého.“

„Ale vy dokážete značky slečny Cliftonové rozluštit?“

„Pokouším se o to. Nejsem si však jistá, že to k něčemu bude.“ Ursula si povzdechla. „Přece jen je to poezie. Co mi může prozradit o důvodech Anniny vraždy?“

„Nejdřív se musíte zeptat, proč slečna Cliftonová ten zápisník schovávala.“

„Já vím, ale nedovedu si představit rozumnou odpověď.“

„Odpověď je vždy ukrytá v otázce,“ prozradil Slater.

„Co to má, pro všechno na světě, znamenat?“

„To je jedno. Máte podezření, že měla Anne Cliftonová možná poměr s klientčiným manželem, je to tak?“

„Ano, s lordem Fulbrookem. Napadlo mě to.“

Slatera začíná ta záležitost zajímat, pomyslela si Ursula. Zaplavil ji obrovský pocit úlevy. Možná v tom vyšetřování nebude úplně sama.

„Napadá vás, proč by se Fulbrook pokoušel slečnu Cliftonovou zavraždit? Nechci působit necitlivě, ale vysoce postavení gentlemani se svých milenek zbavují často. Není třeba kvůli tomu používat násilí.“

Ursula si uvědomila, že svírá svou kabelku, jako by šlo o život.

„To si uvědomuju, pane Roxtone,“ ucedila zpoza zaťatých zubů. „A proto je Annina smrt o to podezřelejší.“

„A co lady Fulbrooková? Jestli žárlila na pozornost, kterou její manžel věnoval Anne Cliftonové –“

Ursula zavrtěla hlavou. „To ne, jsem si docela jistá, že to tak není. Podle Anne byla lady Fulbrooková v manželství nešťastná. Zdálo se také, že je poměrně bojácná. Určitě se bojí svého manžela, který má násilnickou povahu. Je těžké představit si takovou ženu, jak páchá vraždu v záchvatu žárlivosti.“

„Žárlivost je jako ničivý požár. Velice nepředvídatelná.“

V tom okamžiku si Ursula pomyslela, že Slater považuje všechny silné emoce, zvlášť ty spojené s vášní, za ničivé požáry, jež je třeba ovládnout za každou cenu.

Vypjala se v ramenou. „Je tu ještě jedna věc, kterou je třeba uvážit. Anne mi vyprávěla, že lady Fulbrooková nikdy neopouští svůj domov. Nejde jen o její slabé nervy. Manžel jí očividně nedovoluje vycházet ven, pokud ji osobně nedoprovází.“

„Takže jsme zpátky u lorda Fulbrooka jako našeho hlavního podezřelého. Myslíte, že s ním měla Anne poměr?“

„Asi je to možné,“ připustila Ursula. „Jestli je to tak, pochybuju, že do něho byla vášnivě zamilovaná. Anne by své srdce nedala žádnému muži. Ale musela brát ohledy na své finanční zajištění v budoucnu.“

„Možná ji zaujaly jeho peníze.“

Ursula si povzdechla. „To je trochu drsné vyjádření, pane, ovšem odpověď je ano. Třeba začala být příliš náročná. Nebo třeba řekla nebo udělala něco, co Fulbrooka rozzlobilo.“

„Pokud ano, nejspíš by ji napadl fyzicky, v nějakém amoku. Tvrdila jste, že nikde nebyly známky násilí.“

„Ne. Žádné.“

Nastalo krátké ticho. Po chvíli se Slater zavrtěl.

„Uvědomujete si, že jestli budete chtít dokázat, že Fulbrook zabil Anne Cliftonovou, možná ohrozíte vlastní život?“ konstatoval Slater.

„Chci jen znát pravdu.“

„Stále je docela dobře možné, že utrpěla infarkt nebo mrtvici,“ namítl Slater.

„Já vím. Pokud mé vyšetřování nikam nepovede, přijmu tento závěr.“

„Co mi můžete o Anne Cliftonové ještě prozradit?“

„No, mimo jiné to byla velice moderní žena.“

„Moderní je zřejmě další eufemismus, že?“

Ursula ucítila vlnu vzteku. „Anne byla velice odvážná. Byla okouzlující, statečná, nebojácná a odhodlaná užívat si života plnými doušky. Kdyby byla muž, lidé by ji obdivovali.“

„Vy jste ji obdivovala.“

„Ano, přesně tak,“ potvrdila Ursula. Trochu se ovládla. „Byla to má přítelkyně a zaměstnankyně.“

„Chápu. Pokračujte.“

„Moc toho už není. Myslím, že někdo z domu Fulbrookových, možná lord Fulbrook, je zodpovědný za Anninu smrt. Mám v úmyslu zjistit, jestli jsou má podezření správná. A nyní, pokud mě omluvíte, už musím jít. Ujistila jsem lady Fulbrookovou, že jí pošlu novou sekretářku, hned jak to půjde. Musím ještě v agentuře vyřídit pár věcí, než se ujmu svých povinností.“

Slater se zamračil. „Lady Fulbrookovou?“

„Anninu klientku. Právě jsem vám vysvětlila –“

„Ano, vím, co jste řekla. Zatraceně, chcete zaujmout místo slečny Cliftonové jako sekretářka lady Fulbrookové?“

„Začínám zítra odpoledne. Ujistila jsem lady Fulbrookovou, že nedojde k žádným potížím a že dorazím do jejího domu na Mapstone Square přesně v půl druhé, stejně jako Anne.“

Slater přešel přes koberec a zastavil se přímo před Ursulou.

„Jestli jsou vaše podezření pravdivá,“ prohlásil, „může být váš plán vysoce nebezpečný.“

Jeho jemný tón ji zneklidnil. Instinktivně poodstoupila, snažila se mezi ně dostat aspoň nějakou vzdálenost. Uvědomila si, že už není jen tak rozčilený nebo zvědavý. Zlobil se svým vlastním jemným způsobem. Na mě, pomyslela si pobaveně.

„Nebojte se, pane Roxtone,“ řekla spěšně. „Určitě najdete jinou sekretářku, která vám pomůže sepsat vaši sbírku. Budu moc ráda, když vám budu moci poslat někoho ze své agentury, aby za mě zaskočil, zatímco budu pryč.“

„Hledání nové sekretářky mi starosti nedělá, slečno Kernová, obávám se o vaše bezpečí.“

„Ach, aha.“

Nezlobil se proto, že už mu nebude pomáhat s katalogizací, uvědomila si. Jednoduše se bál, že by se jí mohlo něco stát. Už to bylo dlouho, co se někdo zajímal o její blaho. Na chvíli ji to vyvedlo z konceptu. Kdesi uvnitř ucítila příval tepla. Usmála se.

„Je od vás milé, že se o mě bojíte,“ špitla. „Opravdu si toho cením. Ale buďte ujištěn, že jsem provedla bezpečnostní opatření.“

V očích se mu mihly zlověstné stíny. „Jaká třeba?“

Křehký pocit vděčnosti vmžiku zmizel.

„Ujišťuju vás, že se o sebe dovedu postarat,“ oznámila chladně. „Už nějakou dobu se mi to daří. Lituju, že jsem se vám snažila vysvětlit své úmysly. Očividně to byla chyba. Mohu jen doufat, že nezklamete mou důvěru. Pokud ano, mohl byste mě uvrhnout do nebezpečí.“

Tvářil se, jako by ho tvrdě udeřila do tváře. V očích mu blýskaly stejnou měrou překvapení a vztek.

„Opravdu si myslíte, že bych úmyslně udělal něco, čím bych vás ohrozil?“ zeptal se tiše.

Okamžitě ji zaplavily výčitky svědomí.

„Ne, samozřejmě že ne,“ hlesla. „Nikdy bych vám své záměry neprozradila, kdybych si to myslela. Ale přiznávám, že jsem doufala, že byste mi mohl dát nějakou užitečnou radu.“

„Radím vám, abyste se toho plánu vzdala.“

„Správně.“ Vzala za kliku. „Děkuju vám za tak drahocenné poučení. Hezký den, pane Roxtone.“

„Zatraceně, Ursulo, neodvažujte se odejít.“

Uvědomila si, že ji poprvé oslovil křestním jménem. Deprimovalo ji, že to byl vztek, a ne zalíbení, co způsobilo, že sklouzl k této drobné intimitě.

Rozrazila dveře, než ji mohl zastavit. Popadla sukně a vyšla na chodbu, byla si jistá, že se před služebnictvem neponíží natolik, aby ji následoval.

A nespletla se. Slater se zastavil ve dveřích a pozoroval ji, ale nešel za ní – alespoň ne fyzicky. Když však dorazila do hlavního vestibulu, byla zvláštně zadýchaná.

Majordom Webster jí otevřel dveře.

„Odcházíte tak brzy, paní Kernová?“ podivil se. „Mám dojem, že paní Websterová připravuje pro vás a pana Roxtona čaj.“

Zněl, jako by mu to lámalo srdce.

Během dvou předchozích setkání začalo být jasné, že domácnost pana Roxtona je neobvyklá v mnoha aspektech, včetně personálu. Všechny sloužící najala Slaterova matka. Ursula věděla, že Lilly Lafontaineová přijímá lidi z okruhu nezaměstnaných či vysloužilých příslušníků divadelního světa.

Webster byl štíhlý, šlachovitý mužík s pohublou tváří. S oholenou hlavou, černou páskou zakrývající jedno modré oko a rozšklebenou jizvou hyzdící levou tvář vypadal spíš jako pirát než jako profesionální majordom.

Ursula zjistila, že nehoda, jež ho přinutila odejít z práce, se udála na jevišti. Neznala všechny detaily, ale očividně se stal obětí falešného meče, který se na něj snesl nesprávným způsobem.

Věděla také, že se zohyzděnou tváří není mnoho zaměstnavatelů, kteří by ho přijali – zvlášť na významnou pozici majordoma. Už při prvním setkání v něm rozpoznala spřízněnou duši – osobu, která se úspěšně protloukala životem. Díky tomu si ho ihned oblíbila a začala také lépe pohlížet na jeho zaměstnavatele.

V chodbě zazněly rychlé kroky. Objevila se paní Websterová s tácem plným čajového servisu.

„Paní Kernová, vy už odcházíte? Nesmíte jít pryč. Nedala jste si čaj. Soupis relikvií pana Roxtona je velmi prašná práce.“

Paní Websterová byla svým způsobem stejně výjimečná jako její druh. Bylo jí pravděpodobně kolem pětačtyřiceti, ale dostala do vínku elegantní rysy a pěknou postavu, které jí vydrží až do pozdního věku. Nebylo žádným překvapením, že si také kdysi vydělávala jako herečka. Do místnosti a s tácem v rukou vešla elegantněji, než by zvládla většina vysoce postavených dam v plesovém sále.

Stejně jako její manžel byla paní Websterová neustále na jevišti. Momentálně skvěle předstírala, že je Julie, která právě zjistila, že její Romeo zemřel.

„Doufám, že se vrátím ve vhodnější dobu, paní Websterová,“ prohlásila Ursula, vědoma si toho, že Slater konverzaci poslouchá. „Musím jen vyřídit jistou osobní záležitost.“

„Jste nemocná?“ zeptala se paní Websterová a chytila se rukou za hrdlo. „Znám velice dobrého lékaře. Zachránil panu Websterovi život.“

„Ujišťuju vás, že jsem zdravá jako ryba,“ uklidňovala ji Ursula. „Nerada to říkám, ale už musím opravdu jít.“

Webster zdráhavě otevřel dveře.

„Tak tedy ve středu,“ prohlásila paní Websterová nadějně.

Ursula si stáhla přes tvář černý vdovský závojíček a utekla na schody, než paní Websterová dodá, že loučení je tak smutné. Usoudila, že Websterovým radši neprozradí, že se ve středu nevrátí, nebo možná nikdy, soudě podle výrazu na Slaterově tváři.

Kočár, který ji na Slaterovo naléhání odvážel dvakrát týdně na jejich schůzky, na ni už čekal na ulici.

Kočí seskočil z kozlíku, otevřel dveře a vysunul schůdky. Jmenoval se Griffith a byla to hora chlapa se svalnatou postavou. Černé vlasy měl na zátylku svázané koženým páskem do culíku. Ursula zjistila, že v předchozím zaměstnání pracoval jako kulisář s kočovnou divadelní společností.

„Dneska odcházíte brzy, paní Kernová,“ podotkl. „Je všechno v pořádku? Nemáte horečku, že ne?“

Tohle je opravdu směšné, pomyslela si Ursula. Zdálo se, že všechen Roxtonův personál se začínal obávat o její zdraví. Nebyla zvyklá být pod takovým drobnohledem, ani tyto obavy nechtěla podporovat.

„Jsem ve výborné kondici, děkuju vám, Griffithe,“ prohlásila. „Prosím, odvezte mě zpět do mé kanceláře.“

„Ano, madam.“

Griffith jí pomohl do kabiny s očividnou zdráhavostí. Upravila si sukně a posadila se na elegantně polstrované sedátko.

Griffith zavřel dveře. Než se vyšvihl na kozlík a povolil otěže, vyměnil si temné pohledy s panem a paní Websterovými. Ursula měla matný pocit, že později se stane předmětem tlumené konverzace v kuchyni.

Už od začátku chápala, že je Roxtonovo služebnictvo vůči svému zaměstnavateli značně loajální, ale znervózňovalo ji, že se o ni tak intenzivně zajímají. Během dvou let, jež uplynula od skandálu, který zničil to, o čem nyní uvažovala jako o svém druhém životě, znovu začala žít. Nemůže si dovolit, aby se někdo šťoural v její minulosti.

4

Stál v okně na chodbě a díval se, dokud kočár nezmizel v mlze. Všechno v něm jako by zamrzlo. Ztrácel ji. Nikdy nebyla tvoje. Takže ji nemůžeš ztratit.

Logika však nijak nezahnala nekonečnou noc, jež se formovala na okraji jeho smyslů. Byla tam vždycky, čekala. Doba strávená v jeskyních na Fever Islandu si vybrala svou daň. Léta v klášteře ho naučila sebeovládání a opanování nebezpečí silných vášní. Většinou dokázal ovládnout síly svého temperamentu. Principy Tří cest mu poskytly smysl pro organizaci a kontrolu, jež vyhovovaly jeho povaze. Našel to, co by jiní popsali jako poslání, a vytrvale šel za ním, poháněný touhou po odpovědích na otázky, jimž stále nerozuměl.

Domníval se, že s temnotou uzavřel mír. S výjimkou občasných očišťujících záblesků násilí zaujal roli pozorovatele. Dokonce i ve vzácných okamžicích sexuálního uvolnění se jedna jeho část vždy držela zpátky, pozorovala.

Ale Ursula narušila pečlivě vykonstruovaný a jemně vyvážený pořádek jeho světa. Přiměla ho chtít víc. A touha byla ta nejnebezpečnější síla ze všech.

Webster si nesouhlasně odkašlal. „Budete si přát ještě něco, pane?“

„Ne, děkuju vám,“ řekl Slater.

Odvrátil se od výhledu na ulici, vrátil se do knihovny a zavřel dveře. Chvíli jen tak stál v prázdném tichu, uvažoval o prvních dojmech z Ursuly Kernové. Byla celá oblečená v černém, od hlavy až po paty, ale temnota jejího oděvu jen umocňovala bohatou měď jejích kaštanových vlasů.

Nikdy nezapomene na okamžik, kdy nadzvedla závoj malého vdovského kloboučku a odhalila inteligentní tvář se strhujícíma jasnýma oříškovýma očima, silnou vůlí a odhodlanou povahou.

Okamžitě pochopil, že tahle žena se jen tak něčeho nezalekne. Užíval si to vědomí způsoby, které ani nedokázal popsat – jako zatracená můra přitahovaná do plamene, pomyslel si. Vycítil, že tahle žena chápala tajemství. Jedna jeho část doufala, že taková žena bude chápat muže, který jich měl požehnaně.

V novinách se široce spekulovalo o tom, co v posledních několika letech dělal. Někteří novináři tvrdili, že studoval starobylé záhady ve vzdálených zemích a odhalil podivná, exotická tajemství. Šuškalo se, že objevil uchvacující poklady. Jiní reportéři psali, že ho zážitky na Fever Islandu vykolejily – že ho nejspíš připravily o rozum.

Novináři i lidé ze společnosti se shodovali na tom, že se vrátil do Londýna s cílem dosáhnout pomsty.

Ne všechny klepy o něm byly nepravdivé.

5

Matty Binghamová seděla u stolu a přepisovala diktát na nejnovějším modelu psacího stroje značky Fenton. Ursula zůstala chvíli stát na chodbě a sledovala ji okýnkem vsazeným do dveří. Matty byla před dvěma lety jedna z prvních najatých a vyškolených sekretářek v její nově založené agentuře. Vlastně vešla do kanceláře jen týden po Anne Cliftonové, zoufalá a odhodlaná. Matty brzy prokázala svůj talent na organizaci a finance, jenž se ukázal nedocenitelným. I když občas přijímala soukromé klienty, stala se Ursulinou pravou rukou.

Dnes odpoledne měla kudrnaté hnědé vlasy stažené do pevného drdolu na temeni hlavy. Tento styl zdůrazňoval její hnědé oči. Byla oblečená ve strohých šatech s upjatým živůtkem a kaštanovou sukní, prototyp profesionální sekretářky.

Na židli seděla elegantně, záda a ramena narovnaná. Pohyb rukou na klávesnici byl ladný, skoro hypnotický. Vypadala, jako by hrála na piano. To byl samozřejmě jeden z hlavních důvodů, proč se na novou oblast sekretářských prací – jedné z vážených profesí, jež byly přístupné i ženám – pohlíželo jako na vhodné ženské povolání.

Ti, kteří o těchto věcech kázali v tisku, rádi zdůrazňovali, že psaní na stroji je práce hodná žen, protože mohou své úkoly vykonávat, aniž by byly kompromitovány.

Ursula měla podezření, že skutečný důvod, proč jsou ženy jako sekretářky tak oblíbené, je ten, že byly tak vděčné, že mohou získat váženou práci, že byly ochotné pracovat za nižší mzdu, než požadovali muži. Zajistila, aby sekretářky z Agentury paní Kernové byly v tomto pravidle výjimkou.

Tyto sekretářky byly velmi zběhlé v těsnopise, psaní na stroji a organizačních technikách, a proto byly velice drahé. Ženy, jež pracovaly pro agenturu, dostávaly platy, jež jim dovolovaly dobré bydlení a módní šaty. Vysoké mzdy jim umožňovaly odkládat stranou peníze na důchod. Pravidelný příjem občas přilákal také nápadníky. V posledních dvou letech dostaly tři Ursuliny sekretářky, včetně Matty, nabídky k sňatku. Jedna žena ji přijala. Matty a její kolegyně nabídky odmítly, dávaly přednost svobodě, jež doprovázela jejich novou profesi.

Agentura paní Kernové hlásala, že její elitní sekretářky umí psát na těch nejmodernějších a nejšpičkovějších psacích strojích. Ursula a její zaměstnankyně se všechny shodly na tom, že tento přístroj je Fentonův moderní psací stroj.

Ursula otevřela dveře a vešla do kanceláře. Matty překvapeně zvedla oči.

„Jste zpátky brzo,“ prohlásila. Obočí se jí starostlivě stáhlo. „Je vám špatně?“

„Proč se dnes odpoledne všichni vyptávají na moje zdraví?“ Ursula si vyndala jehlice z klobouku. „Vypadám, že jsem nemocná?“

Mattyiny obavy se okamžitě proměnily ve zřetelnou hrůzu. „V Roxtonově sídle se stalo něco strašného, že? Jste v pořádku?“

Ursula upustila klobouček a závoj na stoleček. „Nic mi není, Matty.“

„Ne, nejste v pořádku. Pan Roxton řekl nebo udělal něco, co urazilo vaše citlivé smysly, je to tak?“

Ursula se sesula na židli a střelila po Matty pohledem.

„Aby bylo jasno,“ prohlásila bezvýrazně, „pan Roxton nespáchal nic špatného a neurazil mé citlivé smysly. Profesionální sekretářky si nemohou dovolit mít citlivé smysly. To by byla katastrofa.“

„Jsme úctyhodné dámy. Samozřejmě že máme citlivé smysly.“

„Ne, Matty, správná sekretářka by měla mít spoustu inteligence, zdravého rozumu a ochoty udělat cokoliv, co je potřeba, aby se dostala z potenciálně nepříjemných situací, než se stanou nepříjemné. Nezachrání nás žádní rytíři v lesklé zbroji. Se světem se musíme vypořádat samy. Což je přirozeně důvod, proč trvám na tom, aby všechny mé sekretářky nosily kloboučky s velkými, pevnými jehlicemi.“

„Ano, já vím.“ Matty hodila záležitost s jehlicemi za hlavu. „No, jestli vás neurazil, proč máte tak strašnou náladu? Vypadáte, že byste někoho s radostí uškrtila.“

„Nepokoušejte mě.“

„V tom Roxtonově domě se něco stalo. Vím to. Já vás varovala, je to tak?“

„Bezpočtukrát.“

„Nemůžete čekat, že se bude chovat jako dobře vychovaný gentleman. Říká se o něm, že byl celé týdny pohřbený zaživa na nějakém ostrově.“

„Jeho matka mě informovala o tom, že šlo spíše o několik dní.“

„To je jedno, pohřbený zaživa byl. Když utekl z těch chrámových kobek, zůstal na tom ostrově sám celý rok. To by skoro každého připravilo o rozum.“

„Pan Roxton není šílený, Matty.“ Ursula to krátce zvažovala. „Možná trošku výstřední, ale jsem si jistá, že blázen to není. Myslím, že s jeho nervy je všechno v pořádku.“

„V nejnovějším vydání Létajícího zpravodaje se píše, že Roxton provádí na nic netušících ženách exotické sexuální rituály,“ oznámila Matty.

Ursula na ni zírala, tentokrát opravdu v šoku. „Dobrý bože. Musím přiznat, že tenhle nesmysl jsem neslyšela.“

„Roxton má očividně ve zvyku unášet nevinné vážené dámy přímo z ulice. Odvádí je do tajné komnaty, kde provádí ty rituály.“

„Opravdu? Oběti těch exotických sexuálních rituálů si snad stěžovaly?“

„No, to ne.“ Matty vypadala zklamaně. „Oběti si nikdy nepamatují, co přesně se během těch obřadů dělo, protože je zhypnotizuje, aby na to zapomněly.“

„Předpokládám, že si ty exotické sexuální rituály nepamatují, protože se nikdy nestaly. Vážně, Matty, víte, že nemůžete věřit všemu, co čtete v novinách.“

Matty byla milovnice bulvárních plátků. Po Roxtonově návratu do Londýna před dvěma měsíci vyplýtvali senzacechtiví novináři obrovské množství inkoustu a probírali Roxtonovo takzvané „pohřbení“. Spekulovali, co dělal v letech následujících po jeho záchraně z Fever Islandu.

Matty hltala každé slovo napsané o záhadném Slateru Roxtonovi. Nikdy se s ním nesetkala, ale považovala se za odbornici na toho muže. Očividně ji zklamalo, že Roxton neprováděl na její zaměstnavatelce žádné exotické sexuální rituály.

„A co v letech, co unikl z toho ostrova?“ zeptala se Matty. „Nikdo neví, co pak dělal.“

„Po záchraně z toho ostrova nikam nezmizel,“ namítla Ursula. „Jeho matka mě ujistila, že se pan Roxton vracel do Londýna přinejmenším dvakrát ročně, aby navštívil své rodiče.“

„Ano, no, jeho návštěvy rozhodně proběhly bez povšimnutí, že?“

„Pochybuju, že to bylo nějak těžké. Až donedávna nebylo proč ho sledovat. Jediný důvod, proč jsou z něho novináři teď tak vzrušení, je ten, že jeho otec zemřel a zanechal celé rodinné jmění v jeho rukou.“

Matty se zatvářila, jako by snědla všechnu moudrost světa. „Říká se, že se vrátil, aby se pomstil.“

„To je možná názor společnosti, ale vyvolal ho senzacechtivý tisk. Já osobně pochybuju, že je to pravda.“

„Uvažte jeho postavení – je to dávno ztracený levoboček bohatého lorda a slavné herečky. Po otcově smrti pan Roxton zjistí, že nezdědí jeho majetek ani titul, protože je nelegitimní potomek. A aby jeho otec nasypal sůl do rány, stanoví mu za povinnost spravovat dědictví pro svoje dva legitimní nevlastní bratry a otcovu vdovu. Taková nespravedlnost by byla moc na jakéhokoliv člověka toužícího po pomstě.“

Ursula zabubnovala prsty na stole. „Nevšimla jsem si, že by se pan Roxton obával o své finanční zabezpečení,“ namítla. „Ani jeho matka tak nepůsobila. Mám dojem, že otec pana Roxtona se o Lilly skvěle postaral. Navíc si nemyslím, že Slater Roxton během posledních několika let zahálel. Jeho matka naznačila, že si vedl docela dobře. Podle Lilly je dobrý v investování. Očividně má hlavu na podnikání. A co víc, ujistila mě, že její syn je duševně v pořádku.“

„No, je to přece jeho matka. Co byste čekala, že vám řekne?“ Matty se odmlčela, aby zdůraznila svoje slova. „A když už mluvíme o pomstě –“

„Nemluvíme o pomstě.“ Ursula praštila dlaní do pijáku. „Nemusíte něco přepsat?“

Matty si toho nevšímala. „Nezapomínejte na tu drobnou záležitost s ptáčkem zdobeným drahokamy. Všichni vědí, že zatímco pan Roxton strádal na Fever Islandu, jeho obchodní partner, lord Torrence, odplul domů s úžasným pokladem, který objevili v chrámových hrobkách.“

Ursula se ušklíbla. „Lord Torrence s ostatními věřili, že je pan Roxton mrtvý.“

„Jenomže,“ nedala se Matty a ztlumila hlas do spikleneckého šepotu, „se spekuluje o tom, že lord Torrence se pokusil pana Roxtona na Fever Islandu zabít. Prý spustil past, která Roxtona pohřbila, aby měl toho ptáčka jenom pro sebe.“

Poprvé od chvíle, co si začala povídat s Matty, přejel Ursule mráz po zádech. O tisku všichni věděli, že se na něj nedá spolehnout, ale na starém přísloví Na každém šprochu pravdy trochu něco rozhodně bylo. Nádherný ptáček osázený drahokamy veřejnost ohromil, když lord Torrence dovolil, aby byl na chvíli vystaven v muzeu. Lidé, včetně Ursuly, stáli celé fronty, aby ho mohli spatřit. Skutečnost, že jeden z objevitelů zemřel v hrobkách na Fever Islandu, jen přidala na jeho kráse a obdivuhodnosti. Když byla nádherná soška ukradena krátce poté, co se vrátila do Torrenceovy soukromé sbírky, všichni šíleli. Nyní už se vše ztratilo v mlhách legend.

Ursula neměla dojem, že by se Slater nějak zvlášť zajímal o peníze nebo o titul. Ale muž, který byl pohřben zaživa a vrátil se z hrobu, jen aby zjistil, že nádherný artefakt, který pomáhal objevit, zmizel na ilegálním trhu se starožitnostmi – takový muž by možná uvažoval o pomstě. Mohlo by ho to také přesvědčit, že ta strašlivá nehoda na Fever Islandu nebyla jen nehoda. Jedno je jisté, pomyslela si Ursula – jestli Slater toužil po pomstě, jeho oběť neměla šanci uniknout.

Záhadného pana Roxtona opřádalo mnoho příběhů a legend. Nepřekvapilo by ji, kdyby některé z nich byly pravdivé.

Předklonila se, aby zalistovala v kalendáři se schůzkami. „Myslím, že máme dnes odpoledne interview s novou sekretářkou. Ach ano, tady to je. Slečna Taylorová dorazí ve tři.“

„Můžu se o to postarat,“ navrhla Matty.

„Určitě?“

Matty se usmála jemným, chápavým úsměvem. „Vím, že pro vás byla Annina smrt těžká. Není třeba, abyste rozmlouvala s osobou, která ji má nahradit. Proboha, vždyť pohřeb se konal teprve včera. Potřebujete trochu času, abyste se z toho šoku dostala.“

„Bude mi chybět,“ přiznala Ursula. „A nejen kvůli tomu, že byla tak skvělá v práci.“

„Já – my, všechny sekretářky tady v agentuře – víme, že jste byly s Anne dobré přítelkyně.“

„Měla tolik úžasných vlastností, které já postrádám. Byla zábavná. Chytrá. Energická. Plná radosti ze života. Obdivovala jsem její odvahu a smělost. V mnoha věcech předběhla svou dobu.“

„Hmm.“ Matty zvedla hromádku stránek, které dopsala, a urovnala je několika rychlými poklepáními o stůl.

„Co?“ zeptala se Ursula.

„Nic. Není to důležité. Ta ubohá žena je mrtvá.“

„Matty, víte o Anne něco, co já ne?“

„Ach ne, opravdu,“ odpověděla Matty rychle. „Jenom že, no –“

„No, co? Matty, na tohle nemám náladu.“

Matty si krátce povzdechla. „Někteří jenom říkají, že Anne byla tak moc odvážná a smělá, až jí to škodilo. Chovala se bezstarostně, Ursulo. Víte to stejně dobře jako já.“

„Její povaha byla jednou z jejích předností, že? Byla ženou, kterou jsme všechny chtěly být – moderní ženou.“

„Možná.“ Matty se nostalgicky pousmála a pak najednou nakrčila nos. „Až na ty cigarety. Nikdy jsem nechápala, proč si je tak oblíbila.“

„Ani já,“ přiznala Ursula.

„Víte, když jsme včera stály u jejího hrobu, myslela jsem si, že Anne musela zemřít na infarkt nebo na mrtvici,“ prohlásila Matty.

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Všechny jsme ji znaly natolik dobře, abychom věděly, že kvůli nějakému muži by se nikdy nezabila.“

6

Probudil se na vlně dusivého strachu tak silného, až nemohl popadnout dech. Několik okamžiků byl zpátky v těch hrobkách, snažil se najít stopy třetí legendy. Svítilna skomírala. Věděl, že už dlouho nevydrží. S každým krokem si byl čím dál jistější, že zvolil špatnou cestu. Byl odsouzený k bloudění v temných kobkách, dokud nepadne mrtvý k zemi nebo nezešílí.

Rychle se posadil na okraj postele, promnul si tvář rukama a pak vstal. Rozsvítil plynovou lampičku a zkontroloval hodiny. Byly skoro čtyři ráno. Pokusil se soustředit. Věděl, že mu tím snem mozek naznačuje, aby něco znovu uvážil.

Musí projít bludištěm.

Natáhl si kalhoty, sundal z háčku župan a zvedl svazek klíčů, který ležel vedle postele. Vyšel z ložnice a pustil se dolů. Otevřel dveře od kuchyně a sestoupil po kamenném schodišti do sklepení.

Klenuté komnaty pod přízemím domu byly velice staré. Zdi pocházely ze středověku, ale byly tu i takové části, které sahaly až do dnů, kdy Británii vládli Římané. Když se člověk podíval pozorněji, bylo snadné obě dvě éry odlišit. Římská stavba byla spořádaná a vytříbená – cihly byly kvalitní, rovnoměrně tvarované a vyrovnané s dokonalou precizností. Zdivo pozdějších generací působilo naopak značně neuspořádaně. Nicméně všechno prošlo testem času. Uvažoval, jestli moderní konstrukce vydrží tak dobře taky celá staletí.

U paty schodiště zvedl lucernu a rozsvítil ji. Pak pokračoval dál kamennou chodbou s nízkým stropem a zastavil se před silnými dřevěnými dveřmi.

Vybral klíč ze sady, otevřel dveře, vešel do komnaty a postavil lampu na malý stolek u vchodu.

Záře osvětlovala vzorek na modrých kachličkách na kamenné podlaze. Cestička vytvářela složitě vyvedený model, který nakonec vedl do středu místnosti. Někdo by řekl, že to vypadalo jako bludiště. Ale bludiště, s mnoha cestičkami, které končily ve slepé uličce, bylo navržené jako skládačka, aby mátlo a vyvádělo z míry. Jeho labyrint měl jediný vchod a jedinou skutečnou cestu, jež hledajícího dovedla do středu komplikovaného vzoru.

Hledání cesty byla jakási forma meditace vyžadující koncentraci a soustředění. To cvičení mu pomáhalo rozeznat vzorce skryté v chaosu.

Tady v této komnatě nebyly žádné kamenné zdi a žádné obrazy lemující cestu, takže si tu iluzi vytvořil v hlavě. Usilovně se soustředil, dokud neviděl pouze stuhy dlaždiček pod nohama.

Když byl připravený, vykročil po cestě přes neviditelné komnaty ve své mysli. Slyšel šeptání strachu, jenž ho hrozil okrást o příčetnost. Znepokojující hlasy tu byly vždycky, čekaly na něho, když se vydal na cestu. Ničemu by nepomohlo, kdyby se je snažil potlačit. Místo toho, jak se naučil, je přijal z pohledu nezaujatého přihlížejícího a znovu se soustředil na vzorce.

Když kráčel labyrintem, na čase nezáleželo. Kdyby se meditativní proces snažil uspíšit, vzorec by nerozeznal. Teprve když se přestal starat o nalezení odpovědí, přišly k němu samy.

Soustředil se na každou dlaždici, všímal si, jak jsou propojené mezi sebou. S každým krokem se dostával v myšlenkách hlouběji a hlouběji, dál do složitého vzorce.

A pak se ocitl v samotném srdci labyrintu. Otevřel mysl a uviděl pravdu, kterou znal už od počátku – Ursula Kernová se vystavuje obrovskému nebezpečí.

Pozoroval další zářící úlomek vědomí – dovolit Ursule Kernové vstoupit do jeho života bylo také riskantní. Mohla by narušit rovnováhu jeho pečlivě zkonstruovaného světa. Nejhorší na tom všem ale bylo, že riziko ho vzrušovalo.

Slova Mistra labyrintu mu šeptala v hlavě. „Existuje mnoho cest k mnoha odpovědím. Po některých cestách musíš jít sám, ale na jiné se nemůžeš vydat, pokud nebudeš mít po svém boku společníka srdce.“

Zvedl lucernu a vyšel z komnaty. Zastavil se, aby zamkl dveře, a pak vyšel kamenné schodiště.

Na těch klepech o exotických rituálech ve sklepení jeho sídla něco bylo. Ne všechno byla lež.

7

Lilly Lafontaineová praštila elegantním čínským porcelánovým šálkem o podšálek s takovou silou, až Slatera překvapilo, že to nádobí přežilo.

„Nemůžu uvěřit tomu, co jsi mi právě řekl,“ prohlásila Lilly. „Co jsi, pro všechno na světě, provedl mé paní Kernové, že zrušila tu zakázku u tebe?“

Slater sebou trhl. Stál na druhé straně salonku u vysokého palladiánského okna, ale Lillyin hlas byl zvyklý na divadlo. Byl bohatý, zvučný a tíhl k melodramatičnosti, i když šeptala. Když byla rozčilená – právě jako teď – dokázala do svých slov vložit takovou sílu, aby dosáhla i k těm nejlevnějším místům v poslední řadě jakéhokoliv londýnského divadla.

Lillyin přijímací salonek její silný hlas ještě zvýrazňoval. Byl vyzdobený v okázalém stylu, který Slaterovi připomínal výzdobu luxusních nevěstinců, záleželo na vkusu majitele. Tlusté karmínové draperie byly stažené obrovskými zlatými střapci. K červeným závěsům se hodila i barva vzorovaného koberce. Elegantní pohovka a pozlacená křesílka byly z rudého sametu a saténu.

Nad složitě modelovanou mramorovou římsou visel Lillyin portrét namalovaný na vrcholu její kariéry jedné z nejoslavovanějších hereček v Londýně. Za mladších dnů to byla kráska s havraními vlasy – její dokonalé rysy zdůrazňovaly záhadné oči a oslnivou povahu, jež očividně přitahovala všechny v jejím okolí, muže i ženy bez rozdílu.

Existovaly doby, kdy většina bohatých, distingovaných gentlemanů ve městě toužila po pozvání do Lillyiných luxusních salonů. Edward Roxton, dědic jmění a titulu, byl mezi davy těchto mužů.

Edward už byl ženatý, když si začal s Lilly. Před deseti lety první lady Roxtonová zemřela a zanechala Edwarda bez legitimního dědice titulu a majetku. I když všichni věděli, že splní svou povinnost vůči rodinnému jménu, nebylo pochyb, že nikdy nepošpiní význačný rodokmen Roxtonů tím, že by se oženil s nějakou herečkou. V očích vyšší společnosti by se to rovnalo svatbě s kurtizánou. Místo toho si vzal mladou ženu z bezvadné rodové linie. Druhá lady Roxtonová splnila svou povinnost a dala Edwardovi dědice a taky jednu zálohu – Slaterovi dva legitimní nevlastní bratry.

Jako jediný potomek po desetiletí trvajícího milostného poměru mezi Lilly a Edwardem se Slater narodil do dvou odlišných světů. Matčiny rozsáhlé kontakty v divadle a v méně úctyhodných kruzích společnosti mu zajišťovaly vlídné přijetí v těchto sférách.

Fakt, že ho jeho otec vždy uznával a poskytl mu nejlepší vzdělání a značné dědictví, stačil na to, že ho přijímali i v těch nejvyšších kruzích. Pravda, s dědictvím nemohl nějakou dobu disponovat, ale to se po smrti Edwarda Roxtona dramaticky změnilo. Jako jediný správce Roxtonova majetku Slater věděl, že ho většina vyšší společnosti s radostí uvítá v přijímacích salonech a plesových sálech.

Avšak naprostý nezájem o názory vyšší společnosti spolu se záhadou jeho dlouhé nepřítomnosti v Londýně mu propůjčovaly tajemný nádech, který přitahoval i ty nejmocnější osoby společenského univerza.

„Prosím, mluv tišeji,“ prohlásil. „Víš, že velice obdivuju tvůj talent, ale dramatu mám dost doma od svého personálu, aby mi vydržel na celý život. Paní Websterová se ujala svých povinností, jako by v rodině někdo zemřel. Pan Webster a Griffith se chovají, jako by mě podezírali z nějakého hrdelního zločinu.“

Lilly nad tím vším rozmrzele mávla rukou, ale ztlumila hlas.

„Řekla ti moje paní Kernová, proč z toho místa odchází?“ zeptala se.

Slater upil trochu kávy, zatímco uvažoval, jak má na tu otázku odpovědět. Očekával ji. Během dvacetiminutové cesty ze svého domu do Lillyina elegantního sídla přemýšlel nad několika reakcemi. Avšak žádná, která by neobsahovala pravdu, se nezdála dostatečná. Nehodlal ovšem prozradit Ursuliny úmysly vyšetřit přítelkyninu vraždu – pokud nezíská její souhlas.

„Není to tvoje paní Kernová,“ podotkl. „Vlastně mám dojem, že Ursula Kernová nepatří nikomu kromě sebe. Je to velice nezávisle uvažující žena.“

„Což samozřejmě vysvětluje, proč ji mám tak ráda,“ konstatovala Lilly. „Než jsem se doslechla o její agentuře, mluvila jsem se spoustou sekretářek. Hned jak jsem ji poznala, věděla jsem, že chci ji a nikoho jiného, aby zaznamenala moje hry a přepsala je na psacím stroji. Víš, jako majitelka agentury přijímá sama jen pár soukromých klientů. Myslela jsem, že by pro tebe byla dokonalá, a ona mi udělala obrovskou laskavost, když s prací u tebe souhlasila.“

Slater nadzvedl obočí. „Prosím, neříkej mi, že ses nás snažila dát dohromady.“

„Nebuď absurdní,“ ohradila se Lilly. „Vím, co si o takových věcech myslíš.“

Odmítnutí znělo pevně, ale rychlá, chladná odpověď byla až trochu příliš uhlazená, usoudil Slater. Jeho matka se skoro určitě pokusila dát je dohromady. Pomyslel si, že teď není vhodný čas, aby jí prozradil, že pro tentokrát se jí to možná podařilo, přinejmenším částečně. Sladké, žhavé bodnutí touhy, jež jím projelo v okamžiku, kdy Ursula poprvé prošla jeho dveřmi, jím otřáslo až do morku kostí. V jejích očích však rozeznal opatrnost a řekl si, že bude muset postupovat pomalu a citlivě.

Nyní to vypadalo, že zničil svůj původní plán tím, že se pohádal s jedinou ženou, již toužil svést. Ale jestli ho přežití na Fever Islandu něco naučilo, pak to, že se nikdy nesmí vzdávat svého cíle.

Když Ursula včera odešla, zbytek odpoledne spřádal nový plán. Dostatečně už se poučil, že jen málo záměrů vyjde tak, jak člověk zamýšlel, ale jakýkoliv plán byl lepší než vůbec žádný.

„Paní Kernová mi vysvětlila, že jedna z jejích sekretářek byla nedávno nalezena mrtvá, nejspíš šlo o sebevraždu,“ prohlásil. Raději se držel pravdy, jak jen to šlo. Znamenalo to, že člověk v tu chvíli musel udržet ve vzduchu méně míčků. „Očividně má pocit, že by se měla ujmout povinností té sekretářky u jedné dlouhodobější klientky, dokud vše nezařídí jinak.“

„Proč k té klientce prostě neposlala jednu ze svých dalších sekretářek?“ podivila se Lilly. „Proč musí povinnosti té mrtvé ženy převzít právě ona?“

„Jestli chceš znát odpověď, budeš se na to muset zeptat jít.“ Slater odložil šálek na podšálek na malém stolečku. „Já jen vím, že mě informovala o tom, že musí prozatím zrušit naši dohodu.“

„Nejsem si jistá, že ti věřím,“ prohlásila Lilly. „Myslím, že tušíš, proč měla Ursula dojem, že musí odejít, ale nechceš mi to prozradit. Určitě jsi neudělal ani neřekl nic, kvůli čemu by byla... v tvé přítomnosti nesvá? Vím, že bys nikdy žádnou dámu záměrně neurazil, ale v posledních letech jsi tady v Londýně moc nepobýval. Nerada to říkám, tvoje způsoby však tak trochu upadly.“

„Myslím, že kdyby si paní Kernová stěžovala na moje způsoby, zmínila by se o tom mnohem dřív,“ namítl.

„To není tak jisté. Možná se snažila na tvoje výstřednosti zvyknout, ale nakonec usoudila, že to nejde.“

Slater ztuhl.

„Co, k čertu, myslíš těmi výstřednostmi?“ zeptal se.

„Moc dobře víš, jak to myslím. Kdyby ne, navrhuju ti nahlédnout do nejnovějšího vydání Létajícího zpravodaje nebo jednoho z těch románů, ve kterých se o tobě píše. Od chvíle, co ses před dvěma měsíci vrátil do Londýna, se novináři mohou přetrhnout, aby popsali tvoji výstřední povahu a podivné zvyklosti.“

„Ti zatracení pisálkové o mně nic nevědí.“

„Hmm, nejspíš ne. Ale to jim nezabrání spekulovat.“ Lillyin tón působil zamyšleně. „Zajímalo by mě, jestli paní Kernovou znepokojily zprávy o tvých exotických sexuálních praktikách.“

„To má být vtip, Lilly?“

„Ne, není. Myslím to docela vážně. Paní Kernová je vdova, takže jistě ví, co se v ložnici odehrává mezi mužem a ženou. Mám však dojem, že to manželství netrvalo dlouho. Její manžel zemřel při nehodě necelé dva roky po svatbě.“

„Co to bylo za nehodu?“

„Myslím, že spadl ze schodů a zlámal si vaz.“

„Kam tím míříš, Lilly?“

„Jen se tě snažím varovat, že každá žena s jistou zkušeností může být šokovaná představou tvého, řekněme, dobrodružného milování.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zahrada lží.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.