Přeložila:

PETRA KLŮFOVÁ

Jude Deveraux: Horský samet

Vydání čtvrté

Copyright © 1982 by Deveraux, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1956. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Highland Velvet vydaného nakladatelstvím

Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York

Český překlad © 1992, 1997, 2004, 2015 Petra Klůfová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0199-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0200-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Jude Deveraux

Horský samet

PROLOG

I po dlouhé noční jízdě seděl Steven Montgomery na svém koni zpříma jako svíčka. Nelákalo ho pomyšlení na nevěstu, která na něho na konci této cesty čeká – a čekala už celé tři dny. Jeho švagrová Judita mu také značně nevybíravými slovy sdělila, co si myslí o muži, jenž se neobtěžuje dostavit se na vlastní svatbu a dokonce není ochotný ani vzkázat, že svého opoždění lituje.

I přes Juditiny výtky a vědomí urážky, jíž se na své budoucí ženě dopouští, Steven se svým odjezdem z území krále Jindřicha neustále otálel. Nechtělo se mu opustit švagrovou. Judita, krásná zlatooká manželka jeho bratra Gavina, spadla ze schodů a přišla o vytoužené dítě, které nosila. Celé dny se Judita zmítala mezi životem a smrtí. Když se probrala z bezvědomí a zjistila, že se dítě nepodařilo zachránit, jedna z jejích prvních starostí platila někomu jinému než sobě samé. Steven na datum své svatby úplně zapomněl a myšlenkami na nevěstu se neobtěžoval. I ve svém zármutku a bolesti mu Judita připomněla jeho povinnost a tu Skotku, s níž se měl oženit.

Nyní, o tři dny později, si Steven prohrábl svou temně plavou kštici. Nejraději by zůstal u svého bratra Gavina, na kterého se Judita nesmírně hněvala. Její pád ze schodů nebyl náhoda, na svědomí ho měla Gavinova milenka Alice Chatworthová.

„Můj pane.“

Steven zpomalil a obrátil se ke svému panošovi.

„Vozy zůstaly daleko za námi. Nemohou nám stačit.“

Beze slova přikývl a zamířil s koněm k úzkému potůčku, který bublal podél rozježděné cesty. Sesedl z koně a poklekl, aby si opláchl obličej studenou vodou.

Byl tu další důvod, proč se Stevenovi nechtělo na cestu, jež vedla k nevěstě, kterou v životě neviděl. Král Jindřich se rozhodl odměnit rod Montgomeryů za letité věrné služby, proto druhému z bratrů obstaral bohatou nevěstu ze Skotska. Steven věděl, že by měl cítit vděk, ale po tom všem, co se o ní doslechl, to nedokázal.

Byla právoplatnou nositelkou titulu náčelníka mocného skotského klanu.

Pohlédl tam, kde se potůček ztrácel v zelené louce. Aby tak kat spral Skoty s tím jejich absurdním přesvědčením, že pouhá žena má tolik inteligence a síly, aby dokázala velet mužům. Její otec si měl za dědice vybrat raději nějakého mladíka.

Zašklebil se při představě, co to asi může být za ženu, když svému otci mohla vnuknout myšlenku postavit se do čela klanu. Musí jí být nejmíň ke čtyřicítce, vlasy bude mít v barvě ocele a tělesně bude zdatnější než on. Při jejich svatební noci dojde nepochybně k zápasu, kdo z nich bude nahoře… a on prohraje.

„Můj pane,“ polekal se chlapec. „Vy ale vypadáte nezdravě. Nejspíš vám je špatně po té dlouhé jízdě.“

„To není jízda, z čeho se mi zvedá žaludek.“ Steven se zvolna a bez sebemenšího úsilí narovnal. Silné svaly mu pod oděvem jenom hrály. Byl urostlý, vysoko přečníval svého panoše a tělo měl štíhlé a vypracované mnoholetým usilovným cvičením. Husté vlasy mu ležely na krku v propocených prstýncích, čelisti měl silné a ústa pěkně vykrojená. Teď mu však pod zářivě modrýma očima ležely temné kruhy. „Pojďme zpátky ke koním. Vozy mohou dojet až za námi. Už se mi tu popravu nechce dále odkládat.“

„Popravu, můj pane?“

Steven neodpověděl. Ještě má před sebou mnoho hodin, než dorazí k té hrůze, jež na něj čeká v podobě podsadité a neforemné Bronwyn MacArranové.

1. kapitola

Bronwyn MacArranová stála u okna anglického zámečku a shlížela dolů na nádvoří. Otevřené okenice vpouštěly dovnitř příjemné teplé slunce. Lehce se vyklonila, aby zachytila závan svěžího větříku, jenže sotva to udělala, dolehl k ní zezdola výsměšný chechtot jednoho z vojáků.

Rychle ucouvla a s prudkým prásknutím okno zavřela. Rozzlobeně se odvrátila.

„Ta anglická prasata!“ zasykla polohlasně. Její něžný hlas vyvolával představu vřesu a mlhy na Vysočině.

Přede dveřmi se ozvaly těžké kročeje a ona zatajila dech. Pokračovaly však dál, a tak se uklidnila. Byla vězeň, byla v zajetí na nejsevernější hranici Anglie hlídaná muži, které odjakživa nenáviděla, těmi muži, kteří na ni s úsměvem mrkali, jako kdyby podrobně znali její nejdůvěrnější myšlenky.

Zamířila ke stolku, který stál uprostřed místnosti s dubovým ostěním. Křečovitě sevřela hranu jeho desky, až se jí dřevo zařezávalo do dlaní. Byla ochotná podstoupit cokoliv, jen aby ti lidé nepoznali, co cítí. Angličané byli jejími nepřáteli. Viděla, jak zabili jejího otce a tři z jeho náčelníků. Viděla, jak její bratr málem přišel o rozum z marného úsilí splatit Angličanům stejnou mincí. A celý život pomáhala živit a šatit ty členy svého klanu, kterým Angličané zničili úrodu a vypálili domy.

Před měsícem ji Angličané uvěznili. Bronwyn se usmála při vzpomínce na ty rány, jež se svými muži zasadila anglickým vojákům. Čtyři z nich později zemřeli. Nakonec ji však na rozkaz anglického krále Jindřicha VII. zajali. Ten člověk prohlašoval, že si přeje mír, a proto že do čela klanu MacArranů jmenuje Angličana. A domníval se, že toho dosáhne, když jednoho ze svých rytířů ožení s Bronwyn.

Té nevědomosti anglického krále se musela usmát. Náčelníkem klanu MacArranů byla ona a žádný muž ji její moci nezbaví. Ten hloupý král si myslí, že její muži budou poslouchat cizince, Angličana, namísto svého vlastního náčelníka, a to všechno jenom proto, že Bronwyn je žena. Jak málo toho Jindřich zná o Skotech!

Rab zavrčel a ona se prudce otočila. Rab byl irský vlčák, největší pes na světě, statný a silný, se srstí jako z ocelově zbarveného sametu. Otec jí toho psa daroval před čtyřmi lety, když se vrátil z výpravy do Irska. Jamie zamýšlel psa vycvičit jako ochránce své dcery, ale to nebylo potřeba. Rab a Bronwyn se do sebe na první pohled zamilovali a Rab nejednou předvedl, že by za svoji zbožňovanou paní položil i život.

Když Rabovo vrčení ustalo, Bronwyn se uvolnila – takhle reagoval pouze na přítele. Pohlédla zvědavě ke dveřím.

Dovnitř vstoupila Morag. Byla to malá, sukovitá stařena, která víc než lidskou bytost připomínala pokroucený kořen. Oči měla jakoby z černého skla, jiskřivé a pronikavé, jež dokázaly na člověku vidět více než jenom jeho zevnějšek. Dokázala využít předností svého nepatrného pružného těla, které jí umožňovalo nepozorovaně vklouznout mezi lidi s očima a ušima dokořán.

Morag přešla neslyšně místností a otevřela okno.

„Co je?“ naléhala Bronwyn netrpělivě.

„Viděla jsem, jak jsi zabouchla okno. Smáli se a vykládali, že si vezmou na starost svatební noc, o kterou jsi přišla.“

Bronwyn se od stařeny odvrátila.

„K takovým řečem jim sama zavdáváš příčinu. Měla bys chodit s hlavou vztyčenou a vůbec je nebrat na vědomí. Jsou to jenom Angličani, zatímco ty jsi MacArranová!“

Bronwyn se zuřivě otočila. „Nepotřebuji od nikoho rady, jak se mám správně chovat!“ utrhla se. Rab si uvědomil zoufalství své paní a postavil se vedle ní. Zabořila prsty do jeho kožešiny.

Morag se na ni usmála a sledovala, jak dívka míří k sedátku pod oknem. Položili ji Morag do náruče po porodu ještě neoschlou. Morag chovala toho drobečka a přihlížela, jak jeho matka umírá. A byla to Morag, kdo děvčátku vyhledal kojnou, kdo je pojmenoval po velšské babičce a kdo o ně pečoval, dokud mu nebylo šest let a výchovu nepřevzal jeho otec.

Teď na svoji téměř už dvacetiletou schovanku hleděla Morag s pýchou. Bronwyn byla vysoká, vyšší než většina mužů, a přitom rovná a ohebná jako stéblo rákosu. Vlasy si na rozdíl od Angličanek nezakrývala, ale nechala je splývat po zádech v bujném vodopádu. Byly černé jako havran a tak těžké a husté, že bylo až s podivem, jak její útlá šíje může takovou tíhu unést. Měla na sobě atlasové šaty šité podle anglické módy. Jejich barva připomínala smetanu, jakou dávaly krávy na Vysočině. Čtverhranný výstřih byl hluboký a těsně přiléhal k Bronwyniným pevným mladičkým prsům, jež štědře odhaloval. V útlém pase ji látka obepínala jako druhá kůže a přes boky se zvonovitě rozšiřovala v bohatých záhybech. Kolem výstřihu a v pase běžela výšivka z tenkých zlatých nití, jež v umných vlnovkách pokračovala dolů po celé délce sukně.

„Schvaluješ můj vzhled?“ zeptala se Bronwyn ostře, ještě pořád rozjitřená jejich hádkou ohledně anglického oděvu. Ona dávala přednost kroji z Vysočiny, ale Morag ji přesvědčila, aby si oblékla šaty podle anglických zvyklostí. Zdůvodnila to tím, že nepřítel nebude mít důvod vysmívat se jí kvůli tomu, co nazývali „barbarským oděvem“.

Morag se suše uchechtla. „Jenom mě tak napadlo, jaká je to škoda, že tě dneska večer z těch šatů nesvlíkne žádný mužský.“

„Angličan!“ usápla Bronwyn. „To už jsi na to zapomněla? To už ti před očima vybledla krev mého otce?“

„Však ty víš, že ne,“ odvětila Morag potichu.

Bronwyn se ztěžka posadila na podokenní sedátko a atlasová sukně se jí rozprostřela kolem nohou. Prstem přejela po husté výšivce. Ty šaty byly velice drahé, ty peníze mohla využít pro svůj klan. Jenomže věděla velice dobře, že by si její lidé nepřáli, aby si před těmi Angličany připadala zahanbeně, proto si tedy koupila šaty, které by mohly být chloubou leckteré královny.

Až na to, že tyto šaty měly být její svatební.

Vztekle škubla za zlatou nitku.

„No tak!“ napomenula ji Morag. „Přece si nezničíš šaty jenom proto, že se zlobíš na nějakého Angličana! Třeba ho zdrželo něco závažného, a tak promeškal i vlastní svatbu!“

Bronwyn se rychle zdvihla a Rab jí ochranitelsky přiskočil k noze. „Co mi je do toho, jestli se ten člověk vůbec neobjeví? Nejraději bych, kdyby hnil někde ve škarpě s proříznutým hrdlem!“

Morag jen pokrčila rameny. „Tak by ti našli jiného manžela. Nevyjdeš tedy nastejno, jestli tenhle bude žít? Čím dřív budeš mít anglického manžela, tím dřív se vrátíme zpátky na Vysočinu.“

„To se ti snadno řekne!“ odsekla Bronwyn. „Ty si ho nemusíš vzít a… a…“

Morag vzhlédla a černá očka jí jenom hrála. „A spát s ním? Tak tohle tě tedy trápí? Já bych s tebou hned měnila, jen kdyby to šlo. Myslíš, že by si tenhle Steven Montgomery povšiml, kdybych mu vklouzla do postele já?“

„Copak já vím o Stevenu Montgomerym kromě toho, že si mne neváží ani tolik, aby mne nenechal čekat tady ve svatebních šatech? Říkáš, že se mi muži vysmívali. To ten člověk, který se má stát mým manželem, mne vystavil jejich posměchu!“ Pohlédla ke dveřím. „Kdyby sem teď vstoupil, s chutí bych na něj vytáhla nůž!“

Morag se usmívala. Jamie MacArran by na svoji dceru byl hrdý. Přestože byla pořád ještě ve vězení, uchovala si svou hrdost a odvahu. Bradu vysunula nahoru a z modrých očí jí šlehaly ledové blesky.

Bronwyn byla až neuvěřitelně krásná. Vlasy měla černé jako bezměsíčná noc ve skotských horách a oči sytě modré jako hladina sluncem zalitého jezera. Tohle spojení bylo neodolatelné. Nebylo mezi lidmi žádnou výjimkou, když při prvním pohledu na ni – to se stávalo především mužům – dočista ztratili řeč. Řasy měla husté a temné, pleť jemnou a smetanově bílou. Její sytě rudé rty seděly nad bradou, kterou zdědila po otci, silnou, čtverhrannou, s náznakem dolíčku uprostřed.

„Pokud se budeš dál ukrývat v tomhle pokoji, budou tě považovat za zbabělce. Cožpak si Skot něco dělá z pošklebování nějakých Angličanů?“

Bronwyn se napřímila a potom shlédla na svůj smetanově zbarvený šat. Když si jej ráno oblékala, myslela, že se v něm bude vdávat. Od doby určené k vykonání svatebního obřadu už uplynuly celé hodiny a její ženich se dosud neukázal, dokonce ani neposlal vzkaz vyjadřující omluvu či vysvětlení.

„Pomoz mi tohle rozepnout,“ rozhodla se Bronwyn. Šat musí zůstat jako nový, dokud se v něm nevdá. Jestli ne dnes, tak jindy. A možná i za jiného muže. Ta představa ji pobavila.

„Copak to chystáš?“ vyptávala se Morag s rukama za Bronwyninými zády. „Tváříš se jako kočka, která smlsala smetanu.“

„Moc se vyptáváš. Přines mi ty šaty ze zeleného brokátu. Angličani si třeba představují, že se nevěsta může uplakat ze svého ponížení, ale brzo se přesvědčí, že Skoti jsou mnohem odolnější.“

Ačkoliv byla v roli vězně, a ta trvala už více než měsíc, měla Bronwyn povolený svobodný pohyb po celém panství Thomase Crichtona. Směla se procházet kolem domu a s doprovodem i po okolních pozemcích. Panství bylo důkladně a ustavičně střeženo. Král Jindřich vzkázal lidem Bronwynina klanu, že pokud dojde k pokusu o její záchranu, bude Bronwyn popravena. Nechce jí nijak ublížit, pouze zamýšlí učinit jejich hlavou Angličana. Klan byl nedávno svědkem smrti Jamie MacArrana včetně tří jeho náčelníků. Skotové tedy zpovzdáli sledovali, jak jejich nová zemanka upadá do zajetí, a rokovali o tom, co podniknou, jestli se královi muži opováží vydávat jim rozkazy.

Bronwyn zvolna sestoupila po schodech do síně v přízemí. Věděla, že lidé z jejího klanu čekají trpělivě těsně u pozemků tohoto panství, kde se na té věčně rozbouřené anglicko-skotské hranici ukrývají v lese.

Kdyby šlo jenom o ni, raději by zemřela, než by se dobrovolně provdala za toho anglického psa, jenže její smrt by v klanu vyvolala třenice. Jamie MacArran sice jmenoval svoji dceru do role svého nástupce, měla se však provdat za jednoho z těch náčelníků, kteří zahynuli spolu s jejím otcem. Pokud by Bronwyn měla zemřít bez potomků, pak by nepochybně došlo ke krvavým půtkám ohledně osoby nového zemana.

„To já věděl odjakživa, že ti Montgomeryové jsou pěkně mazaní!“ zasmál se muž, který stál od Bronwyn sotva pár kroků.

„Jen si vezměte, jak se ten nejstarší oženil s dědičkou Revedounova jmění! Ještě ani nestačil vylézt ze svatebního lože, a už jejího otce zabili a on tak zdědil celé hrabství!“

„A Steven teď jde v bratrových šlépějích. Nestačí, že je tahle Bronwyn krásná, ale navrch má ještě stovky akrů půdy!“

„Říkejte si, co chcete,“ prohlásil třetí muž. Měl prázdný rukáv, chyběla mu levá paže. „Ale já Stevenovi ani dost málo nezávidím. Ta ženská je nádherná, ale jak dlouho si s ní bude moci užívat? O tohle mne připravili v bojích ti ďáblové ve Skotsku. Jsou to napůl divoši, věřte mi. Od dětství se neučí nic jiného než jak loupit a drancovat. A rvát se dovedou spíš jako zvířata než lidi. Je to surová a divoká čeládka!“

„Slyšel jsem, že jejich ženské páchnou, až to je do nebe volající,“ poznamenal ten první.

„Kvůli té černovlasé Bronwyn bych si klidně zacpal nos!“

S tváří zkřivenou vztekem vyrazila Bronwyn směrem k nim. Čísi ruka ji však chytla za paži a ona vzhlédla do tváře mladého muže. Byl pohledný, tmavooký, s pevnými ústy. Oba měli oči ve stejné výšce.

„Dovolte, má paní,“ nabídl pokojně.

Přikročil k hloučku. Silné nohy měl obepnuté přiléhavými nohavicemi a sametová kazajka jen zdůrazňovala šířku jeho ramen. „To nemáte na práci nic lepšího než tady klepat jako staré báby? Žvaníte o věcech, kterým nerozumíte ani za mák!“ Jeho hlas zněl velitelsky.

Trojice mužů vypadala polekaně. „Hele, Rogere, co je to s tebou?“ zeptal se jeden, potom se podíval Rogerovi přes rameno a spatřil Bronwyn s očima planoucíma zuřivým hněvem.

„Tak si myslím, že by se měl Steven ukázat co nejdříve, aby si ten svůj majetek dobře pohlídal,“ zasmál se další muž.

„Vypadněte!“ nařídil Roger. „Nebo mám vytáhnout dýku, aby vám to bylo víc jasné?“

„Od horkokrevného mládí jdu radši o kus dál,“ řekl jeden z mužů otráveně. „Tak si za ní běž. No jen jdi, venku bude chladněji. Vášeň je nutno vynést ze stavení, má-li se pořádně rozkošatět.“

Když muži zmizeli, obrátil se Roger opět k Bronwyn. „Smím se vám omluvit za chování svých krajanů? Ta neotesanost má původ v jejich nevědomosti. Oni vám nechtěli ublížit.“

Bronwyn se na něj chladně podívala. „Obávám se, že tím nevědomým jste tady vy. Oni chtěli ublížit co nejvíc, či snad vraždění Skotů vy za hřích nepovažujete?“

„To se tedy musím ohradit! Velice mi křivdíte. Za celý život jsem zabil jen velice málo lidí a vůbec žádného Skota!“ Odmlčel se. „Směl bych se vám představit? Jmenuji se Roger Chatworth.“ Smekl z hlavy svou sametovou čapku a hluboce se Bronwyn uklonil.

„A já, pane, já jsem Bronwyn MacArranová, zajatkyně Angličanů a teď nejnověji i zhrzená nevěsta.“

„Lady Bronwyn, neprošla byste se se mnou po zahradě? Třeba sluneční svit od vás zažene ty chmury, které vám Steven způsobil.“

Obrátila se a kráčela vedle něj. Přinejmenším jeho přítomnost zamezí strážím, aby za ní pokřikovaly ty své hrubé žerty. Sotva vyšli ven, promluvila tentokrát ona. „Vyslovil jste Montgomeryho jméno, jako kdybyste ho znal osobně.“

„Vy jste se s ním ještě nesetkala?“

Bronwyn se na něj hněvivě obořila. „Cožpak mi váš anglický král kdy prokázal nějakou laskavost? Můj otec měl o mně tak vysoké mínění, že mne jmenoval zemankou klanu MacArranů, ale podle vašeho krále jsem natolik slaboduchá, že si nedokážu sama vybrat manžela! Ne, s tím Stevenem Montgomerym jsem se ještě nesetkala a nevím o něm ani to nejmenší. Jednou ráno mi oznámili, že se mám za něj vdát. Od té doby ještě neráčil vzít moji existenci na vědomí!“

Roger jen povytáhl své pěkné obočí. V nenávisti jí oči jiskřily jako modré drahokamy. „Jsem si jist, že pro svoje zpoždění má nějaký vážný důvod.“

„Třeba tím důvodem je snaha potvrdit si svou moc nad všemi Skoty. Tím nám chce ukázat, kdo je tady pánem.“

Roger chvíli mlčel, jako kdyby o jejích slovech uvažoval. „Někteří lidé jsou toho názoru, že Montgomeryové jsou arogantní.“

„Říkáte, že toho Stevena Montgomeryho znáte. Jak vypadá? Vždyť ani nevím, jestli je malý nebo velký, jestli je starý nebo mladý.“

Roger pokrčil rameny, jako kdyby se myšlenkami toulal bůhvíkde. „Je docela obyčejný.“ Zdálo se, že se mu tohle téma nechce rozvádět. „Lady Bronwyn, prokázala byste mi tu čest a vyjela si se mnou zítra do parku? Přes pozemky sira Thomase teče malý potůček, třeba bychom tam mohli i něco pojíst.“

„A to se nebojíte, že se pokusím připravit vás o život? Na tomhle panství jsem uvězněná už přes měsíc.“

Usmál se na ni. „Rád bych vás přesvědčil, že existují vychovanější Angličani než jen ti, kteří – jak říkáte – zhrdnou nevěstou v den její svatby.“

Při zmínce o ponížení, které jí způsobil Steven Montgomery, Bronwyn celá ztuhla. „Projížďka s vámi by mne velice potěšila.“

Roger Chatworth se pousmál a kývnutím pozdravil muže, který je míjel na úzké zahradní cestičce. Horečně přemýšlel.

O tři hodiny později se Roger vrátil do svých pokojů ve východním křídle zámečku sira Thomase Crichtona. Přijel sem už před dvěma týdny, aby se sirem Thomasem prohovořil otázku verbování mladých mužů z tohoto kraje. Sir Thomas byl však příliš zaneprázdněn starostmi se skotskou dědičkou a na nějaké hovory mu nezbýval čas. Nyní se Roger začal domnívat, že ho sem přivedl osud.

Odkopl stranou stoličku, o niž si opíral nohy jeho spící panoš. „Mám pro tebe práci,“ přikázal, když si svlékal sametový kabátec a hodil ho přes postel. „Někde tady se povaluje starý Skot jménem Angus. Vyhledej ho a přiveď sem. Nejspíš ho najdeš tam, kde teče něco k pití. A potom doneseš půl sudu piva. Rozuměl jsi?“

„Ano, můj pane,“ řekl chlapec a vycouval ze dveří, přičemž si nepřestával protírat rozespalé oči.

Když se Angus objevil ve dveřích, byl už napůl opilý. Zastával sice u sira Thomase nějaké postavení, ale obvykle se nevěnoval ničemu jinému než pití. Vlasy měl špinavé a zkroucené. Po skotském způsobu mu spadaly hezký kus pod ramena. Na sobě měl dlouhou plátěnou košili převázanou v pase, nohy měl holé a byl bosý.

Roger znechuceně pohlédl na muže v tak pohanském ustrojení.

„Volal jste mne, můj pane?“ zeptal se Angus s typicky skotskou výslovností. Očima sledoval soudeček piva, který Rogerův panoš právě přinášel do místnosti.

Roger propustil chlapce, nalil si pivo, posadil se a pokynul Angusovi, aby učinil totéž. Nečistý stařec si sedl a Roger spustil. „Chtěl bych se dozvědět něco o Skotsku.“

Angus povytáhl své ježaté obočí. „Myslíte tím, kde je ukryté zlato? My jsme jen chudá země, můj pane, a…“

„Nech si ty svoje proslovy! Tyhle lži si schovej pro někoho jiného! Potřebuji se dozvědět, co by měl znát člověk, který se chce oženit s náčelnicí klanu!“

Angus na něho chvíli koukal celý tumpachový a potom si ucpal ústa džbánkem plným piva. „Eponymus, co?“ zamumlal galsky. „Být přijat členy klanu není zas tak jednoduché.“

Roger dlouhým krokem přistoupil k muži a vyškubl mu džbánek s pivem. „Na tvoje názory jsem se neptal! Odpovíš mi na moji otázku, nebo tě mám skopnout ze schodů?“

Angus se nešťastnýma očima zavěsil na vychlazený džbánek. „Musíte se stát MacArranem,“ řekl a vzhlédl ke stojícímu Rogerovi. „Za předpokladu, že máte na mysli právě tento klan.“

Roger krátce pokynul.

„Musíte vzít za své jméno zemanky toho klanu, jinak by vás muži nemohli přijmout. Musíte se oblékat jako Skot, jinak by se vám smáli. Musíte milovat Skoty a jejich zem.“

Roger postavil džbánek. „A co s tou ženou? Co musím udělat, aby se mi oddala?“

„Bronwyn nezajímá nic kromě jejích lidí. Radši by dala přednost smrti před sňatkem s Angličanem, ale dobře ví, že kdyby zemřela, vypuknou uvnitř klanu krvavé třenice. Pokud se vám tu ženu podaří přesvědčit, že s jejím lidem smýšlíte jen dobře, pak máte vyhráno.“

Roger podal starci jeho džbánek. „Potřebuji vědět ještě víc. Co je to vlastně klan? Proč je tam náčelníkem žena? Jaké má klan MacArranů nepřátele?“

„Při dlouhém povídání vysychá v hrdle.“

„Naliji ti tolik, kolik jen dokážeš vypít, jen když mi odpovíš na všechno, co se chci dozvědět.“

Příštího dne časně zrána přišla Bronwyn na schůzku s Rogerem Chatworthem. Přes veškeré své dobré úmysly byla představou projížďky po lese tak rozrušena, že v noci málem nespala. Morag jí pomáhala obléknout světle hnědé sametové šaty a celou tu dobu pronášela výstražná varování před Angličany, kteří rozdávají dárky.

„Já se chci jenom projet,“ opakovala Bronwyn tvrdohlavě.

„Aha, a copak stejně nicotného chce asi tenhle Chatworh? Přece je mu známo, že se máš vdát za jiného!“

„Víš to tak jistě?“ vyjela si na ni Bronwyn. „Tak kdepak mám toho ženicha? To snad chceš, abych tu ve svatebních šatech proseděla další den a čekala na něj?“

„Pořád by to bylo lepší než se honit za nějakým horkokrevným hrabátkem!“

„Hrabě? Roger Chatworth je anglický hrabě?“

Morag na to odmítla odpovědět. Ještě jí naposled urovnala šaty a potom ji vystrčila ze dveří.

A nyní na hřbetě koně s Rabem běžícím po boku si po mnoha týdnech připadala zase naživu.

„Do tváří se vám vrátily růže,“ zalichotil jí rozesmátý Roger.

Oplatila mu úsměvem, a ten jí zjemnil bradičku a rozzářil oči. Pobídla koně do rychlejšího klusu. Rab jí svými dlouhými plavnými skoky docela dobře stačil.

Roger se na vteřinku ohlédl po mužích, kteří jeli za nimi. Tři byli z jeho osobní družiny, pak dva panoši a soumar naložený jídlem a stříbrným nádobím. Znovu se podíval za Bronwyn. Zamračil se, když se ohlédla a pobídla koně k ještě rychlejšímu cvalu. Byla vynikající jezdkyně a lesy nepochybně byly plny lidí z jejího klanu, kteří nadšeně vítali jakoukoliv příležitost dopomoci jí k útěku.

Zdvihnutím paže pokynul svým mužům, aby si pospíšili, a sám svému koni nasadil ostruhy.

Bronwyn svého koně přiměla téměř k letu. Vítr ve vlasech a pocit naprosté svobody, to všechno bylo tak povznášející! Nepolevila v plné rychlosti, ani když dorazila k potoku. Neměla ponětí, jestli ten kůň už někdy předtím skákal, ale přinutila ho ke skoku bez ohledu na možné nebezpečí. Zvíře prolétlo vzduchem, jako by mělo křídla. Na druhém břehu koně zastavila a ohlédla se dozadu.

Roger se svými lidmi zrovna dojížděl k potůčku.

„Lady Bronwyn,“ volal Roger, „jste v pořádku?“

„Samozřejmě!“ Zasmála se a potom s koněm přebrodila proud k místu, kde na ni Roger čekal. Sklonila se a polaskala koně po šíji. „To je dobré zvíře. Skočil to výborně!“

Roger sesedl a přistoupil k ní. „Strašlivě jste mě vyděsila. Vždyť jste si mohla ublížit!“

Jenom se šťastně smála. „Skotky si na koňském hřbetě nikdy neublíží!“

Roger vztáhl paže, aby jí pomohl dolů z koně.

Náhle mezi ně skočil Rab a za staženými pysky mu svítily dlouhé, ostré tesáky. Z hrdla mu vycházelo výhružné vrčení. Roger instinktivně ucouvl.

„Rabe!“ Pes se okamžitě podřídil Bronwyninu rozkazu. Odplížil se stranou, ale nepřestával vše sledovat výstražně planoucíma očima. „On mě chce jenom chránit,“ vysvětlovala. „Nemá rád, když se mne někdo dotýká.“

„Budu si to propříště pamatovat,“ slíbil opatrnicky Roger, když pomáhal Bronwyn sesednout z koně. „Nepřála byste si po té jízdě trochu odpočinku?“ navrhl. Luskl prsty a panoši přiběhli se dvěma židlemi potaženými rudým sametem. „Má paní,“ uklonil se Roger.

Pousmála se v údivu nad židlemi stojícími uprostřed lesa. Tráva pod jejími chodidly připomínala sametový koberec. Potůček vyhrával svoji píseň a přesně v tom okamžiku, kdy ji napadlo tohle přirovnání, začal jeden z Rogerových mužů brnkat. Na chvíli zavřela oči.

„Stýská se vám po domově, má paní?“ zeptal se Roger.

Povzdychla si. „Ani si to nedokážete představit. Nikdo, kdo není z Vysočiny, nemůže pochopit, jaké to je být Skot.“

„Moje babička byla Skotka, což mne možná opravňuje mít pro vás jisté pochopení.“

Prudce zvedla hlavu. „Vaše babička? Jak se jmenovala?“

„MacPhersonová z klanu MacAlpinů.“

Bronwyn se usmála. Těšilo ji, že zas jednou slyší ta známá jména. „MacAlpinová. To je dobrý klan.“

„Ano. Mnoho večerů jsem proseděl na babiččině klíně a naslouchal příběhům, které mi vyprávěla.“

„A jaké to byly příběhy?“ vyzvídala Bronwyn nedůvěřivě.

„Vdala se za Angličana, a tak často srovnávala kulturu obou zemí. Vyprávěla, že Skotové jsou mnohem více pohostinní, že muži nestrkají ženy jenom do kuchyně a nepředstírají, že na víc nestačí, jako mívají ve zvyku Angličani. Tvrdila, že Skotové zacházejí se ženami jako se sobě rovnými.“

„Ano,“ přisvědčila Bronwyn tiše. „Mne můj otec učinil zemankou.“ Odmlčela se. „Jak s vaší skotskou babičkou zacházel váš anglický dědeček?“

Roger se uchechtl, jako by ho pobavil nějaký rodinný žert. „Můj dědeček žil jistou dobu ve Skotsku a dobře věděl, že moje babička je velice inteligentní žena. Vážil si jí po celý život. Neexistovalo rozhodnutí, ke kterému by nedospěli společně.“

„A vy jste nějaký čas strávil u těchto prarodičů?“

„Vlastně většinu svého života. Moji rodiče zemřeli, když jsem byl ještě maličký.“

„A jaký je váš názor na ten způsob jednání se ženami, který se tolik liší od anglických zvyklostí? S přibývajícími léty jste nepochybně zjistil, že ženy se hodí jenom do postele a k rození dětí.“

Roger se hlasitě rozesmál. „I kdyby mě něco takového vůbec napadlo, duch mojí babičky by mne pořádně vytahal za uši. Ne,“ dodal již vážnějším tónem, „zamýšlela mne oženit s dcerou svého bratrance, ale dítě zemřelo dříve, než se sňatek mohl uskutečnit. Od dětství jsem se sám označoval jménem MacAlpinů.“

„Jakže?“ úplně se polekala.

Roger se zatvářil překvapeně. „Ve svatební smlouvě stálo, že se stanu MacAlpinem, aby bylo jejímu klanu učiněno zadost.“

„A vy byste to vážně udělal? Zmínila jsem se před sirem Thomasem, že se můj manžel bude muset stát MacArranem, ale on prohlásil, že je to naprosto vyloučeno, že žádný Angličan se nikdy nevzdá svého starého rodového jména, aby je nahradil jménem pohanských Skotů!“

Rogerovy oči se hněvivě zablýskly. „Vůbec nic nechápou! K čertu s těmi Angličany! Myslí si, že jejich zvyky jsou ty nejlepší na světě! Vždyť dokonce i Francouzi…“

„Francouzi jsou našimi přáteli,“ skočila mu do řeči Bronwyn. „Navštěvují naši zemi a my zase navštěvujeme je. Neničí nám úrodu a nekradou nám dobytek, jako to dělávají Angličani!“

„Dobytek.“ Roger se usmál. „To je další zajímavé téma. Povězte mi, zdalipak klan MacGregorů ještě pořád vykrmuje tak nádherné tučné kusy?“

Bronwyn se prudce nadechla. „Klan MacGregorů je naším nepřítelem!“

„Ale jistě,“ řekl a nepřestával se usmívat, „ale přesto vám hovězí pečeně z jejich dobytka musí připadat mnohem šťavnatější než jakákoliv jiná!“

Překvapeně se na něho zadívala. MacGregorové patřili k jejich nepřátelům už celá staletí.

„Pochopitelně že od dob, kdy moje babička ještě jako dívka žila na Vysočině, mohly nastat veliké změny,“ pokračoval Roger. „Tehdy nejmilejší zábavou mladých mužů byly krádeže dobytka za měsíčných nocí.“

Bronwyn se na něj usmála. „Všechno zůstalo při starém.“

Roger se otočil a luskl prsty. „Uvítala byste něco k snědku, má paní? Sir Thomas má francouzského kuchaře, a ten pro nás přichystal malou hostinu. Povězte, jedla jste už někdy granátové jablko?“

Na to jen zavrtěla hlavou a s úžasem sledovala, jak muži vykládají obsah košíků a Rogerův panoš jí servíruje pokrmy na stříbrných talířích. Poprvé v životě ji napadlo, že Angličan se může chovat lidsky, že se může naučit, a dokonce ochotně naučit, skotské zvyky. Zdvihla kousek paštiky vymodelovaný do tvaru růžičky a položila ho na plátek chleba. Celý dnešek byl pro ni jako zjevení.

„Lorde Rogere, prozraďte mi svůj názor na systém našich klanů!“

Roger si smetl drobečky z kabátce ze zlatého brokátu a v duchu se usmál. Na všechny její otázky byl dokonale připravený.

Bronwyn stála v místnosti, kde během posledního měsíce strávila nejvíc času. Po rychlé ranní jízdě měla tváře ještě celé zardělé a oči rozzářené.

„Je úplně jiný než ostatní muži,“ vykládala Morag. „Věř mi, byli jsme spolu celé hodiny a pořád jsme si měli o čem povídat. Umí dokonce i několik slov galsky.“

„Ono zas není tak složité jich tady pár pochytat. I někteří z Nížiny umějí galsky.“ Tohle byla od Morag ta největší urážka. Obyvatele Nížiny považovala za skotské zrádce, víc za Angličany než za Skoty.

„A jak mi pak vysvětlíš to ostatní, co jsem se dozvěděla? Jeho babička byla Skotka. Měla bys slyšet ty jeho názory! Prý by poslal králi Jindřichovi žádost, aby zarazil Angličanům nájezdy na Skoty, to že by přineslo větší mír než věznění Skotek a nucení je do sňatku proti jejich vůli!“

Morag sešklebila svou tmavou vrásčitou tvářičku, která tak připomněla nevábný vzhled ořechu. „Dnes ráno jsi odjížděla plna nenávisti ke všem Angličanům a vrátíš se s tím, že se před jedním uctivě klaníš. Zatím jsou tohle všechno jenom slova. Ještě jsi neviděla žádný čin. Proč si má ten člověk zasloužit tvoji důvěru?“

Bronwyn se unaveně posadila na sedátko pod oknem. „Cožpak opravdu nechápeš, že chci jen to, co by nejvíc prospělo mému lidu? Pokud jsem už přinucena vzít si Angličana, tak proč ne nějakého, který je částečně Skotem jak myšlením, tak i původem?“

„Ty tolik manželů na výběr zas nemáš,“ odsekla jí Morag rozvztekleně. „To ti ještě nedošlo, že jsi docela pěkný úlovek? Mladí muži napovídají cokoliv, jen aby se hezké ženské dostali pod sukně. A pokud jsou ty sukně navíc pošité perlami, tak jsou kvůli nim schopni nechat se i zabít.“

„Tak tedy tvrdíš, že mi lhal?“

„Copak já vím? Vždyť jsem toho člověka sotva zahlédla. Ale zatím jsem ještě neviděla Stevena Montgomeryho. Dost možná, že měl skotskou matku! Třeba se tu ukáže v kostkovaném tartanu a s dýkou u pasu!“

„Těžko mne potká takové štěstí,“ povzdychla si Bronwyn. „I kdybych potkala tisíc Angličanů, žádný z nich nebude rozumět mému klanu jako Roger Chatworth.“ Postavila se. „Ale máš pravdu. Budu trpělivá. Třeba bude ten Montgomery výjimka, chápavý člověk, který Skotům důvěřuje.“

„Doufám, že si neděláš příliš veliké naděje,“ prohlásila Morag. „Snad tě vliv Rogera Chatworthe nepřiměje k příliš vysokým nárokům.“

2. kapitola

Celý den a ještě hluboko do noci ujížděl Steven rychle a bez zastávky, než konečně dorazil k hranicím, kde se nalézalo sídlo sira Thomase. Steven už dávno nechal za sebou vozy a družinu. Pouze členové jeho osobního doprovodu mu vytrvali po boku. Před několika hodinami je zastihla bouře a do cesty se jim postavila řeka vylitá z břehů. Steven se ztěžka přebrodil bahnem. Když teď vjížděl do dvora, byl i se svými muži pokryt vrstvami bláta. Přes oko jej švihla větev a v ráně zaschla krev, celou tvář měl groteskně opuchlou.

Rychle seskočil z koně a hodil otěže vyčerpanému panošovi. Rozlehlá budova byla osvětlena myriádami svíček. Zevnitř k nim zaznívala hudba.

Steven chvíli postál ve dveřích, aby oči přivykl na světlo.

„Stevene!“ vykřikl sir Thomas a přikulhal k němu. „Už jsme si o tebe dělali starosti! Ráno jsem zamýšlel vyslat lidi, aby se po tobě podívali!“

Za stařičkým a dnou pokrouceným rytířem se objevil další muž. „Tak tady máme toho ztraceného ženicha!“ Usmál se a prohlížel si Stevena od hlavy až k patě. Neušel mu zašpiněný a potrhaný šat. „Starosti si však nedělali všichni, sire Thomasi!“

„No jistě!“ zasmál se někdo. „Mladý Chatworth si v ženichově nepřítomnosti vede velice dobře!“

Sir Thomas položil Stevenovi ruku na rameno a vedl ho do místnosti vedle hlavní síně. „Pojď sem, můj hochu. Musíme si trochu promluvit.“

Vešli do rozlehlé místnosti s vyřezávaným dubovým ostěním. Na jedné stěně byla řada knih, pod nimi stál dlouhý stůl s trnožemi. Nebohaté vybavení zahrnovalo ještě čtyři židle před obrovským krbem, v němž vesele plápolal nízký oheň.

„Co to má znamenat s tím Chatworthem?“ dožadoval se okamžitě Steven.

„Nejdřív se posaď. Vypadáš vyčerpaně. Nechtěl bys něco k jídlu? Nebo snad víno?“

Steven odhodil polštář ze židle z ořechového dřeva a s úlevou se posadil. Sáhl po číši, kterou mu sir Thomas nabídl. „Omlouvám se, že jsem se opozdil. Moje švagrová upadla a přišla o dítě, které čekala. Málem to nepřežila. Bohužel jsem nějak nesledoval čas a vzpomněl jsem si až s třídenním zpožděním. Jel jsem co nejrychleji, abych to všechno stihl.“ Ze šíje si odloupl kus spečeného bláta a hodil ho do krbu.

Sir Thomas přikývl. „To je na tobě znát už na první pohled. Kdyby mi někdo neřekl, že se sem blížíš s korouhví, na níž jsou kráčející lvi rodu Montgomeryů, v životě bych nerozeznal, že jsi to ty. Ta rána nad okem je opravdu tak vážná, jak na první pohled vypadá?“

Steven si roztržitě ohmatal zraněné místo. „Většinou to je jenom zaschlá krev. Jel jsem tak rychle, že mi ani nestekla po tváři dolů,“ zažertoval.

Sir Thomas se zasmál a posadil se. „Jsem rád, že tě zase vidím. Jak se vede tvým bratrům?“

„Gavin se oženil s dcerou Roberta Revedouna.“

„Revedoune? Tak to přišel sňatkem k pěkným penězům.“

Steven si s úsměvem pomyslel, že manželčino bohatství je tou poslední věcí, o niž se Gavin zajímá. „A Raine pořád ještě vede řeči o těch svých nesmyslných názorech na zacházení s nevolníky.“

„A Miles?“

Steven dopil víno až do dna. „Miles nás minulý týden obdařil dalším ze svých parchantů. Takže už jsou tři nebo čtyři, přestal jsem to počítat. Kdyby byl plemenným hřebcem, tak jsme boháči.“

Sir Thomas se smíchem dolil dvě kovové číše.

Když stařec znovu zdvihl nápoj k ústům, Steven si ho prohlédl. Sir Thomas býval přítelem jeho otce, vážený strýček, který chlapcům přivážel dárky ze svých cest do daleké ciziny. Před šestadvaceti lety byl na Stevenově křtu. „Takže tohle už máme za sebou,“ prohlásil Steven pomalu, „a teď mi snad konečně řekneš, co to přede mnou vlastně tajíš.“

Sir Thomas se potichu hrdelně zachechtal. „Vyznáš se ve mně velice dobře! Nejde ve skutečnosti vůbec o nic, jen malá nepříjemnost, nic vážného. Roger Chatworth strávil po boku tvé nevěsty spoustu času, to je vše.“

Steven se zvolna zdvihl a přistoupil až k ohni. Při každém pohybu z něho padaly kusy bláta. Sir Thomas nemohl tušit, co pro Stevena Chatworthovo jméno znamená. Celé roky byla milenkou jeho bratra Alice Valencová. Gavin ji opakovaně žádal o ruku, ale ona ho odmítla a raději se provdala za bohatého Edmunda Chatwortha. Zanedlouho po svatbě byl Edmund zavražděn a Alice se v Gavinově životě objevila nanovo. Byla to proradná žena, a proto si vlezla do postele k opilému spícímu Gavinovi a postarala se o to, aby je spolu našla Judita. Omámena svým zoufalstvím spadla Judita ze schodů, což ji stálo očekávané dítě a málem i život.

Roger Chatworth byl švagrem této Alice. Už při pouhé zmínce jeho jména musel Steven skřípat zuby.

„To jistě není všechno,“ řekl konečně.

„Včera večer Bronwyn nadhodila, že by ji možná jako manžel potěšil více Roger než člověk, který je tak… nezdvořilý.“

Steven se s úsměvem vrátil ke svojí židli. „A jak se k tomu všemu staví sám Roger?“

„Vypadá to, že mu to vyhovuje. Každé ráno ji bere na projížďku, doprovází ji večer k večeři, tráví s ní dlouhé hodiny na zahradě.“

Steven dopil zbytek vína a pomalu se uklidňoval. „To přece vědí všichni, že ti Chatworthové jsou chamtivá cháska, jenom jsem netušil, jak to může dojít daleko. Musí být v pěkné nouzi, když snese společnost takové ženské.“

„Snese?“ užasl sir Thomas.

„Vůbec není nutné mi cokoliv zastírat. Slyšel jsem, že v obklíčení bojovala jako muž. A co hůř, i v očích svého otce byla mužem natolik, že ji jmenoval svojí nástupkyní. Skoro je mi toho Rogera líto. Patřilo by mu, abych mu tu ohavnou ženskou přenechal!“

Sir Thomas stál chvíli s ústy dokořán, ale potom mu to v očích pomalu začalo hrát. „Takže říkáš ohavná?“ uchechtl se.

„A jaká jiná by asi mohla být? Nezapomínej, že jsem ve Skotsku nějaký čas byl. V životě jsem nenarazil na surovější a divočejší sebranku! Ale co jsem mohl odpovědět králi Jindřichovi! Myslel si, kdovíjakou mi to dává odměnu. Kdybych ustoupil a nechal ji Rogerovi, zůstal by navždycky mým dlužníkem. A potom bych se mohl oženit s nějakou něžnou a milou ženuškou, která by si nepůjčovala moje brnění. No ano,“ dodal rozzářeně, „myslím si, že to provedu přesně tak!“

„Souhlasím s tebou,“ prohlásil sir Thomas rázně. „Bronwyn je vážně ošklivá. Vůbec nepochybuji o tom, že Rogera zajímá jenom její půda. Ale neměl by ses na ni přece jen podívat, abys mohl králi Jindřichovi tvrdit, žes byl v právu? Stejně je zřejmé, že jí bude stačit jediný pohled, jak tady stojíš zašpiněný, a sama ten sňatek s tebou odmítne.“

„Ano.“ Steven ve smíchu ukázal zuby a vedle jejich bělosti vyhlížela jeho tvář ještě zamazanější. „Hned zítra já i ta žena sdělíme Rogerovi naše rozhodnutí. Potom můžu klidně odjet domů. Ano, sire Thomasi, tohle je vynikající nápad!“

Siru Thomasovi svítily oči jako nezbednému chlapci, doslova mu v nich hrálo. „Na tak mladého muže jednáš nesmírně moudře. Tak tady počkej a já ji sem přivedu po zadním schodišti.“

Steven tiše hvízdl. „Po zadním schodišti, říkáš? Tak to musí být ještě hroznější, než jak jsem si ji představoval!“

„Však uvidíš, můj hochu. Však sám uvidíš,“ pravil sir Thomas při odchodu z místnosti.

Bronwyn seděla až po krk ponořená v kádi s kouřící vodou. S očima zavřenýma si představovala návrat domů. Pojede s ní Roger a společně pak budou řídit klan. Tenhle obrázek si v posledních několika dnech vykreslovala stále častěji. Roger byl jediný Angličan, který jí byl schopen porozumět. Jako by toho o Skotech věděl každým dnem víc a víc.

Když Morag vtrhla do místnosti, Bronwyn otevřela oči. „Už je tady!“ oznamovala stařena.

„Kdo že je tady?“ zeptala se Bronwyn trucovitě, přestože přesně věděla, koho Morag myslí.

Morag si její otázky nevšímala. „Teď mluví se sirem Thomasem, ale za pár minut tě určitě zavolají, tak honem z vody ven a začni se oblékat. Hodily by se ty modré šaty!“

Bronwyn zaklonila hlavu. „Ještě nejsem se svojí koupelí hotová a rozhodně nemám v úmyslu se s ním setkat jen z toho důvodu, že se obtěžoval vůbec ukázat. Nechal mne čekat celé čtyři dny, takže já ho nechám čekat ten pátý.“

„Sama dobře víš, že se chováš jako malá. Podomek říkal, že své koně uštvali málem k smrti. Takže je zřejmé, jak sem pospíchal.“

„Nebo třeba jen vždycky špatně zachází s koňmi.“

„Ještě pořád nejsi dost velká na to, abych ti nenařezala! Ať už jsi z té kádě venku, nebo ti na hlavu vyliju vědro studené vody!“

Než však mohla Morag přikročit k činu, dveře se náhle rozletěly a v nich se objevili dva ze strážců.

„Jak se můžete opovážit!“ zaječela Bronwyn a nořila se hlouběji do své kádě.

V mžiku se ze svého místa u kádě zdvihl Rab a připravil se k útoku.

Muži neměli ani čas si Bronwyn prohlédnout a už je k zemi srazilo sto dvacet liber vážící psisko, které při vrčení odhalovalo ostré tesáky.

Morag popadla Bronwyninu tenkou plátěnou košili a hodila ji dívce. Ta se v kádi postavila a spěšně si ji natáhla na mokré tělo, lem košile přepadl až do vody. Při vylézání z kádě si od Morag rychle vzala kostkovaný vlněný pléd.

„Ticho, Rabe!“ poručila Bronwyn. Vlčák okamžitě poslechl a postavil se k jejímu boku.

Oba strážci se pomalu zvedali a třeli si zápěstí i ramena v místech, kde si s nimi Rab pohrál. Netušili, že pes zabíjí jen na výslovný příkaz od Bronwyn a jinak že ji chrání, aniž by jiným způsobil vážnější újmu. Muži viděli, že do Bronwyniny místnosti přinášeli káď, slyšeli šplouchat vodu, a tak využili rozkazu sira Thomase jako příležitosti prohlédnout si Bronwyn při koupeli. Ta však teď byla od hlavy až k patě zabalená do skotského plédu, pod kterým nebylo možno rozeznat jedinou křivku jejího těla. Viděli jenom tvář s očima rozzářenýma smíchem.

„Co si přejete?“ ptala se Bronwyn celá rozesmátá.

„Máte se dostavit do pracovny sira Thomase,“ oznámil jeden ze strážců nazlobeně. „A jestli ten pes ještě jednou…“

Nenechala ho dopovědět. „Jestli vy ještě jednou vstoupíte do mého pokoje bez vyzvání, pak Rabovi dovolím, aby vám šel po krku. A teď mne veďte!“

Pohlédli z Bronwyn na toho obrovského vlčáka a potom se otočili. Bronwyn je následovala po schodech s hlavou vysoko vztyčenou. Nikomu nedopřeje spatřit ji rozhněvanou nad nezdvořáctvím toho Stevena Montgomeryho. Na svatbu se opozdil o celé čtyři dny a potom ji před něho táhnou jako tu poslední děvečku v tutéž chvíli, co se ráčí objevit!

V pracovně pohlédla Bronwyn nejprve na sira Thomase a potom na muže, jenž stál poblíž krbu. Byl urostlý, ale špinavý až k nevíře. Vůbec se nedalo poznat, jakou má tvář. Na jedné straně jí připadala opuchlá a ona se v duchu ptala, jestli je to znetvoření trvalé.

Náhle jednoho ze strážců napadlo, jak Bronwyn splatit ten kousek s Rabem. Popadl volně visící cípek dlouhého kostkovaného tartanu a prudce do Bronwyn strčil. Dívka padla na kolena a strážce z ní trhnutím strhl tartan.

„Ty!“ zařval sir Thomas. „Zmiz mi z očí! Jak se opovažuješ zacházet takhle s dámou! I kdybys utekl třeba na padesát mil, za tohle budeš viset!“

Oba strážci se obrátili a bleskově zmizeli z místnosti právě v okamžiku, kdy se sir Thomas shýbal pro pléd.

Bronwyn to vyvedlo z míry jen na vteřinku a znovu se rychle postavila. Tenká košilka se jí přilepila na dosud mokré tělo, jako by dívka byla nahá. Nejdřív se chtěla zakrýt rukama, ale nechala toho, když pohlédla na Stevena. Ten už se dávno přestal nonšalantně opírat o krb a místo toho tu stál v pozoru a se spodní čelistí pokleslou v nevěřícném úžasu. Oči měl vyvalené tak, až mu bělmo kolem zřítelnic jasně svítilo, a ústa dokořán tak široce, že mu jazyk vypadl ven.

Ohrnula na něj ret, ale zřejmě si toho vůbec nepovšiml. Dokázal vnímat jenom to, co měla od krku dolů. Spustila paže volně podél těla a pozorovala ho.

Zdálo se, že uplynula neuvěřitelně dlouhá doba, než sir Thomas jemně zahalil Bronwynina ramena do plédu. Přitáhla si látku těsně kolem těla.

„Nu, Stevene, neměl by ses pozdravit se svojí nevěstou?“

Steven několikrát zamžikal, než zase našel ztracenou rovnováhu. Pomalu došel k dívce.

Bronwyn byla hodně vysoká, ale když mu chtěla pohlédnout do očí, musela hledět vzhůru. V tom matném světle vypadal ještě hůř. Světla svíček házela po jeho tváři zamazané zaschlým blátem a krví strašidelné stíny.

Uchopil prstýnek vlasů, který jí ležel na prsou, a promnul ho mezi prsty. „Nespletl jste se, sire Thomasi?“ zeptal se tiše a přitom jí nepřestal hledět do očí. „Tohle je opravdu zemanka klanu MacArranů?“

Bronwyn ucouvla. „Mám vlastní jazyk i vlastní mozek. Není třeba mluvit, jako kdybych tu ani nebyla. Já jsem skutečně ta MacArranová z klanu MacArranů a přísahala jsem, že budu nenávidět všechny Angličany, zvláště pak ty, kteří urážejí můj klan i mne samotnou tím, že se přede mnou ukážou pozdě a navíc nemytí.“ Obrátila se na sira Thomase. „Zjistila jsem, že na mne dolehla nesmírná únava. Ráda bych poprosila o propuštění, pokud ovšem takovému ubohému zajatci dovolíte vznést tak smělou žádost.“

Sir Thomas se zamračil. „Vaším pánem je od nynějška Steven.“

Dívka vrhla na Stevena pohled plný sžíravé nenávisti a potom místnost opustila i bez dovolení.

Sir Thomas se na mladíka podíval. „Obávám se, že je trochu nevychovaná. Tihle Skotové by měli svým ženám častěji přitáhnout uzdu. Ale pokud necháme stranou tu její prostořekost, ještě pořád si myslíš, že je ošklivá?“

Steven jen bezmocně zíral na dveře, za nimiž Bronwyn právě zmizela. Před očima mu tančil její obraz – tělo, o němž se domníval, že existuje jenom ve snu, černé vlasy a safírové oči. Vystrkovala na něho bradičku takovým milým způsobem, že měl sto chuti ji políbit. Pod mokrou a přiléhavou látkou viděl její baculatá ňadra a její boky a stehna byly oblé, vyzývavé a přímo k zešílení krásné.

„Stevene?“

Ten se na svou židli málem zhroutil. „To kdybych tušil,“ zašeptal, „kdybych měl jenom ponětí, přijel bych o celé týdny dříve, než mi ji král Jindřich vůbec zaslíbil.“

„To znamená, že v tvých očích obstála?“

Steven si protřel zrak. „Myslím, že se mi to jenom zdá. Přece žádná žena nemůže vypadat takto a přitom být z masa a kostí! V tom musí být nějaký zádrhel. Nechystáš se náhodou přivést ke svatebnímu obřadu jinou, skutečnou Bronwyn MacArranovou, viď, že ne?“

„Ujišťuji tě, že je opravdová. Proč si myslíš, že tu mám tolik stráží? Moji lidé jsou kdykoliv schopni se o ni porvat jako psi. Postávají tady a pořád omílají historky o proradných Skotech, ale ve skutečnosti jeden každý z nich by se ušlechtile nabídl, že převezme tvé místo v dívčině posteli.“

Steven se zašklebil. „Ale tys ji před nimi uchránil.“

„Rozhodně to nebylo snadné.“

„A co Chatworth? Ten mne snad u ní nahradil?“

Sir Thomas se jen uchechtl. „Tak se mi zdá, že žárlíš, a tos byl ještě před chviličkou ochotný ji Rogerovi přenechat. Ne, Roger s ní bez doprovodu netrávil ani chviličku. Dívka je vynikající jezdkyně a on by si s ní na projížďku sám netroufl ze strachu, aby mu neupláchla ke svým Skotům.“

Steven si posměšně odfrkl. „Spíš to vypadá, jako kdyby nositelé jména Chatworth měli příliš mnoho nepřátel, než aby si mohli dovolit projíždět se bez ochrany.“ Zdvihl se. „Měls ji držet v pokoji pod zámkem, a ne jí dovolit projížďky s každým, kdo se namane.“

„Ještě nejsem tak starý, abych dokázal odolat tvářičce, jako má lady Bronwyn. Stačilo, aby mne o něco požádala, a já jí s radostí vyhověl.“

„Teď už si na ni dohlédnu sám. Dostanu zase ten pokoj s okny k jihovýchodu? A mohl bys mi nechat donést káď a něco k jídlu? Zítra ji můj vzhled už ničím nepopudí.“

Sir Thomas se Stevenově sebejistotě jen usmíval. Zítřek bude věru velice vzrušujícím dnem.

Když do pokoje zasvitlo časné ranní slunce, stála Bronwyn u stolu, v ruce držela vzkaz a čelo měla celé zamračené. Oblékla si sametové šaty v barvě paví modře. Nabírané rukávy byly nastřižené a v nástřihu byly vsadky ze světlounce zeleného tylu. Z prostřižené sukně vpředu vykukoval další pruh zelenavé jemné látky.

Obrátila se na Morag. „Žádá mne, abych se s ním sešla v zahradě.“

„Na to jsi docela přijatelně oblečená.“

Bronwyn zmačkala papírek v dlani. Ještě pořád ji nepřešel ten hněv nad způsobem, jakým si minulého večera vymohl její přítomnost. A ráno jí nevzkázal ani omluvu, ani vysvětlení, proč se tolik opozdil. Jednoduše předpokládal, že ona učiní přesně to, co se mu kdy zachce.

Pohlédla na služku, která čekala na odpověď. „Vyřiď lordu Stevenovi, že schůzku odmítám.“

„A proč, má paní? Necítíte se dobře?“

„Cítím se výborně. Vyřiď to tak, jak ti povídám, a potom běž za Rogerem Chatworthem a řekni mu, že se s ním uvidím za deset minut v zahradě.“

Dívka úžasem vykulila oči a odešla z pokoje.

„Že ty se ale snažíš usmířit se svým manželem!“ zlobila se Morag. „Jedině ho tím pohněváš!“

„Můj manžel! Můj manžel! Nic jiného neslyším! Ještě mým manželem není. To mám snad přiběhnout na každé jeho zapískání, když mne předtím tolik dní vůbec nebral na vědomí? To kvůli němu se mi tu všichni vysmívali, a přesto mu mám jako poslušná manželka padnout k nohám, sotva se ráčí objevit! Nepřeju si, aby došel k názoru, že jsem poddajná a zbabělá žena. Chci mu dát znát, jak strašně nenávidím jeho i celý ten národ!“

„A co mladý Chatworth? Je to Angličan.“

Bronwyn se usmála. „Přinejmenším je alespoň zčásti Skot. Možná ho odvezu na Vysočinu a tam z něj uděláme Skota celého. Poběž, Rabe, máme schůzku!“

„Dobré ráno, Stevene!“ zvolal sir Thomas. Ráno bylo skutečně nádherné, slunce jasně svítilo a vzduch byl po nočním deštíku krásně svěží. Zahradou se vznášela vůně růží. „Vážně vypadáš o moc líp než včera.“

Steven měl krátký kabátec z hnědé vlněné látky, který podtrhl šířku jeho ramen a mohutný hrudní koš. Nohy mu vězely v nohavicích, jež lnuly ke každičké svalnaté křivce jeho silných stehen. Temně plavé vlasy se mu vlnily přes límec a oči mu nad mohutnými čelistmi jenom jiskřily. Byl to výjimečně pohledný muž.

„Odmítla setkání,“ prozradil bez okolků.

„Však jsem ti říkal, že je velice rázná.“

Najednou zdvihl Steven hlavu. Blížila se k němu Bronwyn. Rogera po jejím boku si nejdřív ani nevšiml, měl oči jenom pro ni. Těžké husté kadeře jí splývaly po zádech nesvázané a nezakryté. Slunce se od nich odráželo, takže se blýskaly jako posypané zlatým prachem. Šaty měla modré jako vlastní oči a její brada vyhlížela na denním světle stejně zatvrzele jako včera večer.

„Dobré ráno,“ pozdravil Roger nevzrušeně, když se na okamžik zastavili. Bronwyn pokývla siru Thomasovi a oči jí na chvilku ulpěly na Stevenovi. Nepoznala ho. Napadlo ji pouze, že v životě neviděla člověka s takovým pohledem. Jako kdyby do ní ten zrak hluboko pronikal. Jen s námahou pohlédla jinam a pustila se dál po zahradní pěšince.

Když se Steven vzpamatoval natolik, že si konečně uvědomil přítomnost Rogera Chatworthe po boku ženy, s níž se on má oženit, vydralo se mu z hrdla tiché zavrčení a pokročil směrem k nim.

Sir Thomas ho chytil za paži. „Takhle bys na něj neměl jít. Věřím tomu, že nic by Roger neuvítal tolik jako půtku. A ostatně, Bronwyn určitě také.“

„Můžu si to vyřídit s oběma!“

„Stevene! Tak poslouchej přece! Tys to děvče urazil. Opozdil ses a vůbec nic jsi nevzkázal. Ta žena je velice hrdá, rozhodně víc, než na co má jako žena právo. Za to může její otec, protože ji ustanovil svojí dědičkou. Dej jí čas. Vezmi ji zítra na vyjížďku a trochu si s ní promluv. Je to doopravdy chytré děvče.“

Steven se uklidnil a pustil jílec svojí dýky. „Promluvit si s ní? Cožpak si můžu povídat se ženou, která vypadá jako ona? Včera jsem málem neusnul, jak jsem byl z toho celý divý. Ano, vezmu ji na vyjížďku, ale na trochu jinou, než si myslíš.“

„Datum svatby je určeno na pozítří. Nech do té doby dívku netknutou!“

Steven pokrčil rameny. „Je moje. Můžu si s ní dělat, co se mi zlíbí.“

Sir Thomas jen potřásl nad touhle domýšlivostí hlavou. „Pojď, ukážu ti své nové sokoly.“

„Moje švagrová Judita navrhla Gavinovi nový druh vábidla. Možná by tě to zajímalo.“

Odešli ze zahrady a zamířili ke klecím.

Při procházce s Rogerem se Bronwyn pořád ohlížela po muži, s nímž se včera večer setkala. Viděla však pouze jediného cizince, který si povídal se sirem Thomasem. Ostatní muži byli zdejší, a když je míjela, vysmívali se jí stejně ponižujícím způsobem jako dřív.

Žádný z nich však nepřipomínal šeredného špinavého člověka, před kterého ji přivlekli. Jednou se přes rameno ohlédla směrem, kde stál sir Thomas, ale ztratil se i s tím cizincem. Mužovy oči ji nepřestaly pronásledovat. Jako by ji nutily utéci co nejdále a současně ji ochromovaly. Zamrkala, aby tu představu zaplašila, a obrátila se k Rogerovi, který teď pro ni znamenal jistotu. Jeho oči byly usměvavé, laskavé a nevyváděly ji z míry ani v nejmenším.

„Povězte mi, lorde Rogere, co dalšího byste mi mohl o Stevenovi Montgomerym prozradit, pokud necháme stranou skutečnost, že je to nesmírně ohyzdný muž?“

Rogera ta její otázka zaskočila. Nikdy by ho nenapadlo, že žena představená Stevenovi by jej mohla považovat za šeredného. Začal se usmívat. „Montgomeryové bývali bohatí, ale jejich zpupnost jim znepřátelila krále, který jim odňal většinu jejich bohatství.“

Zachmuřila se. „Takže se musejí oženit hodně bohatě.“

„S těmi nejbohatšími ženami, které se jim podaří nalézt,“ zdůraznil Chatworth.

Bronwyn si připomněla muže, kteří zahynuli společně s jejím otcem. Měla si vybrat za manžela jednoho z nich, a tak by získala muže, který by ji miloval, který by toužil po něčem jiném než jen po jejích pozemcích.

Morag vytahovala ze studny vědro vody a přitom nespouštěla oči ze zamlklého mladíka, který se opíral o zahradní zídku. Během posledních několika dní nebývala Morag od Bronwyn nikdy příliš daleko, ačkoliv dívka většinou neměla o její přítomnosti ani tušení. Ani dost málo se jí nezamlouvalo, jak Bronwyn vystavuje své přátelství s Rogerem Chatworthem na odiv. Navíc se Morag nezamlouval samotný Chatworth, muž, který se dokázal dvořit ženě, která se má co nevidět provdat za jiného.

Morag slyšela Bronwynin záchvat vzteku, když se vrátila z večerního setkání se Stevenem Montgomerym. Slyšela, že Montgomery je nestydatý a nechutný idiot. Bronwyn ječela, že si ho v životě nevezme, toho odporného a sprostého člověka!

Morag postavila vědro na zem. Už skoro hodinu přihlížela, jak modrooký muž pozoruje Bronwyn, jež zpívá k melodiím Rogerovy loutny. Cizinec ani nemrkal. Jenom tu stál a díval se na ni.

„Tak tys ten panáček, co si ho má vzít,“ poznamenala Morag hlasitě.

Stevenovi dalo práci odtrhnout oči od Bronwyn. Pohlédl na malou sukovitou ženu a usmál se. „Jak jsi to poznala?“

„Podle toho, jak se na ni koukáš. Jako kdyby ti už patřila.“

Steven se rozesmál.

„Ona tvrdí, že jsi ten nejošklivější člověk na světě.“

Stevenovi se zablýskaly oči. „A co si o tom myslíš ty?“

Morgan jen zavrčela. „Docela ujdeš. A nesnaž se ze mne mámit nějaké lichotky!“

„Tak teď, když jsi mne tak pěkně usadila, třeba bys mohla prozradit, co jsi vlastně zač. Podle přízvuku bych hádal, že jsi Skotka stejně jako moje Bronwyn.“

„Jsem Morag z klanu MacArranů.“

„Bronwynina služka?“

Morag se napřímila. „Ve vlastním zájmu by sis měl co nejdříve uvědomit, že ve Skotsku žijí jen svobodní lidé. Já se jen snažím vydělat si na chleba. Proč ses na tu svatbu tolik opozdil?“

Steven už zase pozoroval Bronwyn. „Moje švagrová byla těžce nemocná. Nedokázal jsem odejít, dokud nebylo jisté, že bude žít.“

„A tos nemohl poslat alespoň vzkaz?“

Steven se na ni provinile podíval. „Zapomněl jsem. Při těch starostech o Juditu jsem dočista zapomněl.“

Morag se krákoravě uchechtla, jak už mívala ve zvyku. Ji samotnou tenhle urostlý rytíř začal okouzlovat. „Tak tos hodný, že jsi si starostmi o jiného nevzpomněl na svoje vlastní záležitosti!“

Stevenovy oči zajiskřily. „Navíc jsem pochopitelně neměl ani potuchy, jak moje nevěsta vlastně vypadá.“

Stařena znovu vybuchla smíchy. „Jsi hodný a čestný hoch… tedy na to, že jsi Angličan. Pojď dovnitř a dej si se mnou krapet whisky. Doufám, že si takhle po ránu na nějakou skleničku troufáš.“

Nabídl jí rámě. „Třeba se mi podaří tě opít a pak z tebe budu tahat rozumy o Bronwyn.“

Krákorání jejího smíchu se neslo přes celou zahradu. „Bývaly doby, mladíku, kdy se mě muži snažili opít z úplně jiných důvodů!“ Společně vstoupili do domu.

Ten smích zkazil Bronwyn náladu. Velice dobře si uvědomovala, že ji ten muž neustále pozoruje, a zvláštním způsobem ji to zneklidňovalo. Tu a tam se po něm ohlédla a zaujala ji ta nenucená vznešenost, ta síla a energie, jež držel na uzdě bez zjevného úsilí. Ten důvěrný rozhovor, který s mužem zapředla Morag, jí dělal starosti. Stařena si většinou držela muže pěkně od těla, zvlášť pokud se jednalo o Angličany, a Bronwyn si lámala hlavu, čím ji ten člověk tak rychle okouzlil.

„Kdo je ten člověk, co se baví s Morag?“

Roger se zachmuřil. „Myslel jsem, že jste se už viděli. To je Steven.“

Sledovala Stevenovu vzdalující se postavu, viděla, jak té vrásčité stařence nabízí své rámě. Morag mu hlavou nesahala ani k lokti.

Najednou Bronwyn pocítila svou urážku ještě hlouběji. Co jen to může být za člověka, který dokáže takhle přihlížet, jak se jeho nevěstě dvoří jiný muž? Byl od ní pár stop, a přece se neobtěžoval pronést k ní jediné slovo.

„Lady Bronwyn, něco vás snad rozrušilo?“ staral se Roger a vrhl na ni oddaný pohled.

„Kdepak,“ usmála se. „Vůbec nic. Prosím, ještě mi zahrejte.“

S Morag se setkala málem až k večeru. Slunce se chýlilo k západu a v pokoji se zešeřilo. Rab stál po boku své paní, zatímco si pročesávala vlasy. „Vidím, žes měla dnes odpoledne návštěvu,“ prohodila jakoby mimochodem.

Morag jen pokrčila rameny.

„Probírali jste něco zajímavého?“

Další pokrčení ramen.

Bronwyn odložila hřeben a přešla k podokennímu sedátku, kde Morag odpočívala. „Mohla bys mi odpovědět?“

„Jsi moc všetečná. Odkdy se ti musím zpovídat ze svých soukromých rozhovorů?“

„Zase jsi odpoledne pila. Je to z tebe cítit.“

Morag se zazubila. „Ten chlapec se k whisky ale umí postavit! Vsadím se, že by v pití dostal pod stůl i Skota!“

„Kdo?“ naléhala Bronwyn.

Morag se po ní mazaně podívala. „No, kdo jiný než tvůj manžel. Cožpak by jiný chtěl o tobě vědět tolik?“

„Já nejsem…!“ Bronwyn se ovládla. „Není to můj manžel. Zatím se neobtěžoval na mne ani promluvit, ani se ukázat na své vlastní svatbě.“

„Tak tímhle se pořád žereš? Počítám, že jsi nás spolu viděla. To jsi ho chtěla potrestat tím, že ses držela mladého Chatworthe pod paží?“

Bronwyn neodpověděla.

„Vždyť jsem si to myslela! Tak tedy dovol, abych ti řekla, že tenhle Steven Montgomery není zvyklý nechat se urážet od žádné ženské, a pokud si tě chce vzít i po tom, jak ses chovala k Chatworthovi, tak bys měla být štěstím bez sebe!“

„Štěstím!“ vyprskla Bronwyn. Víc na to říci nedokázala. Kdyby Morag řekla ještě jediné slovo, zakroutila by jí tím vychrtlým krkem. „Rabe, jdem!“ přikázala a odešla z místnosti.

Rychle seběhla po schodech do zahrady. Mezitím se setmělo a na stromy a živé ploty dopadal jasný měsíční svit. Nějakou dobu se procházela po cestičkách, než se konečně usadila na kamenné lavičce u nízké zídky. Zoufale toužila po návratu domů. Toužila utéci od těchto cizinců, zbavit se toho nezvyklého oděvu, prchnout těm mužům, kteří v ní viděli pouze válečnou kořist.

Náhle Rab vyskočil a vyrazil temné varovné zavrčení.

„Kdo je to?“ zeptala se.

Přistoupil k ní muž. „Steven Montgomery,“ řekl mírně. V měsíčním světle se zdál ještě vyšší, vysoko ji přečníval. „Smím se posadit vedle vás?“

„Proč ne? Což by moje slovo mělo u Angličana nějakou váhu?“

Steven si sedl a přihlížel, jak Raba zklidnila jediným pohybem ruky. Opřel se zády o zeď a dlouhé nohy natáhl před sebe. Bronwyn se posunula k okraji lavičky, co nejdál od něho. „Jestli poposednete ještě o kousek, spadnete na zem.“

Bronwyn se zatvrdila. „Řekněte, co mi chcete říci, ať už to máme za sebou.“

„Já ale nemám, co bych řekl,“ pravil mile.

„A podle všeho jste neměl co říci ani Morag!“

Usmál se a měsíc ozářil jeho rovné bělostné zuby. „Ta ženská se mě pokoušela opít.“

„A podařilo se jí to?“

„Těžko můžete vyrůstat mezi třemi bratry a nenaučit se pořádně pít.“

„Takže jste jenom popíjeli a celou tu dobu mlčeli?“

Steven byl chvíli zticha. „Proč se ke mně chováte tak nepřátelsky?“

Rychle se postavila. „A to jste čekal, že vás budu očekávat s otevřenou náručí? Celých šest hodin jsem tu ve svatebních šatech čekala na váš příjezd! Na vlastní oči jsem viděla, jak mi Angličani vyvraždili celou moji rodinu, a pak dostanu přikázáno se za jednoho z nich vdát! Jedná se se mnou tak pohrdavě, jako kdybych ani neexistovala! A teď se mne místo omluvy budete vyptávat, proč že jsem tak nepřátelská?“

Odvrátila se a chystala se zamířit do stavení.

Popadl ji za paži a otočil si ji čelem k sobě. Nevídala příliš často muže, kteří by ji o tolik převyšovali. „A kdybych vám svoji omluvu přednesl, vy byste ji snad přijala?“ Měl mírný a hluboký hlas, který se linul jako tekuté stříbro měsíčního svitu. Bylo to vůbec poprvé, co se jí dotkl a co stál u ní tak blízko. Uchopil ji za zápěstí a potom jí rukama přejel nahoru po pažích, kde se pod sametem a hedvábím dotýkal přímo její pokožky.

„Král Jindřich chce pouze nastolit mír,“ řekl. „Myslí si, že když pošle ke Skotům Angličana, sami se přesvědčí, že nejsme tak moc zlí.“

Bronwyn pohlédla nahoru k jeho obličeji. Srdce jí bušilo jako zvon. Toužila se mu vytrhnout, ale tělo jí vypovědělo poslušnost. „Jste ješitný až hanba. Soudě podle vašeho vychování musíme my Skoti dospět k názoru, že jste ještě horší, než jsme se obávali.“

Steven se tiše zasmál, ale podle všeho pustil její slova ihned z hlavy. Vztáhl levou ruku a pohladil ji po hrdle.

Bronwyn se snažila vykroutit z jeho sevření. „Pusťte mě! Nemáte právo mne takhle osahávat… ani se mi vysmívat!“

Steven ji pevně držel dál. „Vy jste vážně nádherná. Uvědomuji si, že kdybych nezmeškal tu naši svatbu, hned teď bych si vás mohl odvést k sobě do pokoje. Nechtěla byste zapomenout na to, že nám zbývá čekat ještě celý den, a jít se mnou už dneska?“

Hrůzou se začala až zalykat a Rab výhružně na Stevena zavrčel. Prudce se mu vytrhla z rukou a Rab se okamžitě postavil mezi svou paní a toho muže, který se jí předtím dotýkal. „Jak se opovažujete?“ drtila mezi zuby. „Buďte rád, že za tu urážku na vás nepoštvu Raba!“

Steven se v údivu rozesmál. „Ten pes si příliš cení svého života.“ Přistoupil blíž a psí vrčení zesílilo.

„Nepřibližujte se!“ varovala ho Bronwyn.

Steven se na ni překvapeně podíval. „Bronwyn, já vás nezamýšlel urážet. Já …“

„Lady Bronwyn, mohu vám být nějak ku pomoci?“ otázal se Roger Chatworth, který vystoupil z úkrytu ve stínu živého plotu.

„Tak vy jste se teď začal věnovat po nocích špehování, viďte, Chatworthe?“ popíchl ho Steven.

Roger se jen nevzrušeně usmíval. „Radši bych to označil jako poskytování pomocné ruky dámám v nesnázích.“ Obrátil se k Bronwyn a nastavil jí rámě. „Přála byste si, abych vás doprovodil do vašich pokojů?“

„Chatworthe, já vás varuji!“

„Nechte toho! Oba dva!“ vykřikla Bronwyn, kterou ta jejich dětinská hádka znechutila. „Děkuji za vaši laskavou nabídku, Rogere, ale Rab mi jako doprovod docela postačí.“ Potom se otočila čelem ke Stevenovi a vrhla na něho mrazivý pohled. „A pokud jde o vás, pane, vřele vítám příležitost vzdálit se z vaší nechutné společnosti.“ Nechala tam oba muže stát a s Rabem v patách zamířila k domu. Roger a Steven se za ní dlouho dívali a potom se vydali každý jinam, aniž by na sebe vůbec pohlédli.

Bronwyn nemohla dlouho usnout. Steven Montgomery ji rozrušil na nejvyšší míru. V jeho blízkosti cítila neklid, a když se jí dneska večer dotýkal, nedokázala ani pořádně přemýšlet. Tak tohoto muže by měla svému klanu představit jako nového vůdce? Vždyť nedokázal vůbec nic brát vážně!

Když konečně přece usnula, zdál se jí sen plný krve. Viděla muže svého klanu, jak bojují pod anglickou vlajkou a jeden po druhém jsou zabíjeni.

Steven Montgomery držel pevně korouhev a umírajících Skotů si nevšiml ani v nejmenším, neboť se snažil sáhnout Bronwyn hluboko do výstřihu.

Ráno jí Stevenovo pozvání na projížďku náladu rozhodně nevylepšilo. Zmačkala lístek a Morag oznámila, že nikam nepojede. Ovšem Morag uměla lidi tak dlouho popichovat, že nakonec stejně každý udělal přesně to, co chtěla. Stařena už dokonce z Bronwyn vytáhla, proč se na Stevena tolik hněvá.

Morag si jenom odfrkla. „Je to zdravý mladý muž a požádal tě, abys s ním strávila noc. Pokud mne paměť neklame, zvali tě kdysi i jiní, a to ses uraženě netvářila!“

Bronwyn jen mlčky myslela na to, jak Angličané učinili konec její svobodě i radosti ze života. Morag se Bronwyninou zamlklostí nedala vyvést z míry. Věděla, za čím jde, a nedala pokoj, dokud nedosáhla svého. „Poprosil tě, abys mu dneska dělala společnost. Koneckonců, svatba je určena už na zítřek.“

„Ty toho nějak moc víš! Mně o tom novém datu nikdo neřekl.“

„Dneska ráno mi to prozradil Steven,“ odpověděla Morag netrpělivě.

„Cože! Takže ty ses s ním znovu setkala! Co tě na něm, proboha, tak zajímá? Je tady plno mužů, a to počítám i Angličany, kteří jsou lepší než on!“

Morag se zatvářila opovržlivě. „Ne mezi těmi, které jsem potkala já.“

„Roger Chatworth je laskavý a inteligentní muž a v jeho žilách koluje pořádný díl skotské krve!“

„Tak tohle ti napovídal?“ odsekla Morag. „Třeba ti chtěl spíš naznačit, že se mu zamlouvá skotská půda. Podle mne by Roger Chatworth tvoje pozemky opravdu miloval.“

Z dívčiných oči vyšlehly blesky zuřivosti. „Cožpak po tomhle nepasou všichni Angličani? I kdybych byla stará a otylá, rvali by se o mne stejně!“

Morag znechuceně potřásla hlavou. „Nejdřív vyčteš Stevenovi jeho vášeň a okamžitě na to si stěžuješ, že mužům záleží jenom na tvém majetku, a ne na tobě. Tak mu dej přece příležitost, aby své provinění odčinil! Promluv si s ním, pobuď dneska v jeho společnosti, zeptej se, proč se tolik opozdil.“

Bronwyn se zamračila. Netoužila spatřit Stevena ani dneska, ani kdy jindy, pokud by to tedy bylo možné. Dokázala si představit, jak po jejím boku ujíždí Roger, ale připadalo jí vyloučeno, aby Steven někdy splnil jediné její přání, ať už by se týkalo čehokoliv. Podívala se na Morag. „Zkusím s ním tedy promluvit… pokud mne nezačne osahávat dřív, než se k nějakému povídání vůbec dostaneme.“

Morag se krákoravě zasmála. „Skoro mi připadá, že by sis něco takového přála!“

3. kapitola

Přes veškerou nechuť strávit se snoubencem celý den se Bronwyn oblékla zvláště pečlivě. Vzala si jednoduše střižené vlněné šaty. Na jejich tmavě vínové barvě se hezky vyjímala řádka drobných perliček, které lemovaly hluboký čtverhranný výstřih. Rukávy měla úzké, takže prozrazovaly linii jejích paží.

Když s Rabem těsně po boku sestupovala po schodech, nesla hlavu pyšně vztyčenou. Rozhodla se poskytnout Stevenu Montgomerymu příležitost dokázat, že smýšlí dobře s ní i s jejími lidmi. Třeba se ve svém úsudku ukvapila, třeba ten člověk opravdu chce jen blaho jejího klanu. A že se opozdil na svatbu, to by mu klidně odpustila. Co nakonec záleží na jejích osobních výhradách? Hlavní je přece Stevenův postoj k jejímu klanu, skutečnost, jestli ho přijmou nebo odmítnou. Mír mezi Skoty a Angličany si přála stejně horoucně jako král Jindřich – vlastně ještě víc, protože ti zavraždění byli členy její vlastní rodiny.

Pod schody chvilku postála a vyhlédla do sluncem zalité zahrady. O kamennou zídku se opíral Steven, už tu na ni čekal. Musela si přiznat, že je to velice hezký muž, že ji přitahuje až neuvěřitelně, na druhou stranu přece nemohla dovolit osobním citům – ať lásce nebo nenávisti – převládnout nad potřebami klanu.

„Dobré ráno,“ pozdravila tiše, když došla až k němu. Vrhl na ni pohled plný vášně. Důvěrně uchopil prstýnek vlasů, který jí spadal na ramena.

„Ve Skotsku je zvykem, že si ženy nezakrývají vlasy?“ Obtočil si ten hedvábný pramínek kolem prstu.

„Dokud žena neporodí dítě, tak si vlasy nezakrývá. Pouze když nosí tartan,“ vysvětlila a pátrala, jaký úsudek o tomto zvyku dá najevo.

„Dítě, hm,“ usmál se Steven. „Uvidíme, co se s tím dá udělat.“ Pokývl ke vzdálenému konci zahrady. „Tamhle nás čekají dva koně. Jste připravena?“

Zatřásla hlavou, aby musel pustit ten pramen jejích vlasů. „K jízdě jsou Skotky připravené vždycky.“ Pozdvihla sukně a vykročila jako první, aniž by si všímala jeho pobaveného uchechtnutí.

Vedle Stevenova grošáka tam postávala krásná černá klisna. Samou nedočkavostí se vzpínala a kopyty hrabala vysoko do vzduchu. Než jí Steven stačil nabídnout pomoc, Bronwyn se lehce vyhoupla do sedla. Těžká nabraná sukně jí překážela a ona už posté proklínala ten anglický způsob odívání. Byla však ráda, že Steven nevzal jedno z těch nemožných sedel, jako to dělával Roger.

Steven ještě ani neseděl na koni a ona už vyrazila vpřed. Zvíře bylo plné ohně a dychtilo po projížďce stejně jako Bronwyn. V plné rychlosti se s koněm řítila ke stezce, kterou jí Roger už dříve ukázal. Předklonila se v sedle a vychutnávala vítr ve tváři i ve vlasech.

Najednou koutkem oka zachytila nějaký pohyb. Pohlédla dozadu a spatřila, že Steven je velice blízko a že se vzdálenost mezi nimi dále zmenšuje. Hlasitě se rozesmála. V koňském sedle se Skotkám nemůže rovnat žádný Angličan! Vybídla klisnu a ještě ji švihla bičíkem. Kůň vyrazil, jako kdyby měl křídla. Bronwyn zaplavil pocit síly a vzrušení.

Ohlédla se a tentokrát zachmuřeně zjistila, že Steven ji vytrvale dohání. Před ní se cesta zužovala tak, že oba koně by vedle sebe projet nedokázali. Pokud ji bude chtít předjet, pak mu nezbude než opustit cestu, zajet do lesa a riskovat, že si kůň zlomí nohu v králičí noře nebo že najede do stromu. Navedla klisničku do středu cesty. Věděla, jak by se v případě takhle zablokované cesty zachoval Skot, ale tihle Angličané jsou příliš zženštilí, chybí jim odvaha a rozhodnost.

Klisna letěla, co jí síly stačily. Steven byl už těsně za ní a Bronwyn se bavila představou jeho rozpaků. Tu však klisna prudce zvolnila a pronikavě zaržála. Bronwyn měla co dělat, aby se udržela v sedle. Stevenův kůň, tužený ve válečně vřavě, se klisně, jež mu překážela v cestě vpřed, zahryzl do zadku.

Bronwyn horko těžko uklidňovala koně a proklínala Angličany, kteří jí jejího koně nedovolili ponechat. Tohle zvíře neznala, a proto na její příkazy nereagovalo příliš ochotně.

Když ji hřebec hryzl podruhé, klisna opět zařičela a navzdory Bronwyninu úsilí uhnula stranou. Steven se přeřítil kolem ní. Vrhl na ni pohled, který Bronwyn přiměl k vyřknutí strašlivé galské kletby. Trhla uzdou a navedla klisnu znovu doprostřed cesty.

Po celou následující zběsilou jízdu nedovolila Bronwyn klisně zvolnit tempo. Jen díky své neobvyklé znalosti koní byla schopná ovládat zvíře, které uskočilo do lesa z dosahu útočného hřebce.

Když dorazila k potoku a jedním skokem ho přeskočila, Steven už na ni čekal. Sesedl a klidně postával u koně, který právě pil z potoka. „Nebylo to vůbec špatné,“ zazubil se na ni. „Sice máte trochu sklon táhnout otěž příliš doprava, ale po menším výcviku byste mohla být docela dobrá.“

Z očí Bronwyn vyšlehly modré blesky. Výcvik! Vždyť měla svého poníka už od čtyř let a od osmi jezdila s otcem krást v noci dobytek! Uměla jezdit ve tmě přes bažiny, po skalách na mořském pobřeží… a on jí tady bude něco povídat o výcviku!

Steven se rozesmál. „Přestaňte se tvářit tak ohromeně. Pokud vám to udělá dobře, tak musím uznat, že lepší jezdkyni jsem v životě neviděl. Skoro všechny Angličanky by se od vás mohly učit.“

„Cha, Angličanky!“ vybuchla opovržlivě. „Já bych mohla učit všechny Angličany!“

„Co já vím, právě jste s jedním Angličanem prohrála závod. Teď radši slezte z koně a vytřete ho do sucha. Nemůžete ho nechat stát zbroceného potem.“

A teď jí ještě bude radit, jak se má postarat o svého koně! Ušklíbla se na něho a zdvihla bičík, aby po něm sekla, ale Steven jen ustoupil stranou, krátce a bolestivě jí zkroutil zápěstí a bičík v tu ránu ležel na zemi. Tím nečekaným pohybem ztratila Bronwyn rovnováhu. Nohy se jí zamotaly do těžkých anglických šatů, takže jí chodidlo vyklouzlo ze třmene a ona začala přepadat dolů.

Hrábla sice po hrušce sedla, ale to už ji Steven držel kolem pasu. Táhl ji k sobě a ona se od něho vší silou odtahovala. Chvíli to bylo kdo s koho, ale Bronwyn rozběsnilo zjištění, že se Steven její ponižující situací nádherně baví. Pohrával si s ní, zdánlivě se poddával, aby ji zase stáhl k sobě dolů.

Nakonec se zasmál a jediným mocným trhnutím ji zdvihl ze sedla a podržel si ji vysoko nad hlavou. „Jestlipak víte, že když jste rozhněvaná, tak máte ten důlek v bradičce ještě hlubší?“

„Důlek!“ zasyčela a rozmáchla se nohou, aby ho kopla.

Uvážíme-li, že nohy měla víc než loket nad zemí a jedinou oporu jí poskytovaly Stevenovy ruce objímající ji v pase, pak tento čin nebyl ani dost málo rozumný. Stevena to znovu rozesmálo, vyhodil ji do vzduchu, a sotva začala padat k zemi, opět ji chytil do náruče. Přitiskl ji k sobě a na ucho jí vlepil polibek.

„Povězte, takhle zábavná býváte pořád?“ prohýbal se smíchy.

Odvracela hlavu, ačkoliv ji pořád ještě držel ve vzduchu. Paže měla přitisknuté k bokům, protože jinak by se neovládla a musela by ho udeřit. „Takhle neuctivě se chováte pokaždé?“ opáčila. „Cožpak neumíte nic jiného, než pořád jen osahávat ženy?“

Otřel se tváří o její jemné líčko. „Vy ale krásně voníte.“ Znovu se na ni zadíval. „Přiznávám, že jste první žena, která na mne tak silně zapůsobila. Ale nakonec jste i moje první manželka, žena, která mi cele a bezvýhradně patří.“

Ztuhla mu v rukou ještě víc, pokud to tedy bylo možné. „Tak žena pro vás znamená jen tohle? Váš majetek?“

S úsměvem zavrtěl hlavou, postavil ji na zem a ruce jí položil na ramena. „Samozřejmě. K čemu jinému by se ženy mohly hodit? A teď si natrhejte pár trsů trávy a vytřete koně dosucha.“

Byla ráda, že se může odvrátit. Odsedlali koně a začali je třít. Oba mlčeli. Steven se nijak nenabídl, že by jí s tím těžkým sedlem pomohl, což Bronwyn potěšilo, jelikož by ho stejně odmítla. Je sice jenom žena, ale zdaleka ne tak bezbranná, jak si ten člověk podle všeho namlouval.

Uvázali oba koně a ona se po něm podívala.

„Je vidět, že o koních přece jen něco víte,“ pochválil ji. Zasmál se jejímu výrazu a postavil se vedle ní. Přejel jí dlaní přes celou paži a obličej mu zvážněl.

„Buďte tak hodný a dejte mi už pokoj!“ utrhla se na něho. „To vážně nedokážete nic jiného?“

Oči mu zajiskřily. „Ne, když jste vy nablízku. Určitě jste mne nějak začarovala. Docela rád bych vám přednesl jistý návrh, ale posledně vás to příliš nahněvalo.“

Tahle zmínka o výstupu na zahradě přiměla Bronwyn, aby se kolem sebe rozhlédla. Rab ležel klidně u potoka. Bylo jí divné, proč na Stevena nevrčí, když se jí ten muž dotýká. Ještě pořád nepřestával vrčet, pokud se k ní Roger příliš přiblížil. „Kde jsou vaši lidé?“

„Předpokládám, že u sira Thomase.“

„Vy snad nepotřebujete jejich ochranu? A co ti mí Skoti? Cožpak jste neslyšel, že číhají tady v lese na příležitost, jak by mne osvobodili?“

Steven ji vzal za ruku a odtáhl ji k malé skalce. Přiměl ji, aby se mu usadila po boku, načež se natáhl a hlavu si podložil pažemi. Zřejmě ho ani nenapadlo, že by jí mohl něco odpovědět. Namísto toho vzhlížel skrze koruny stromů na zářivě modrou oblohu. „Jak to, že váš otec postavil do čela klanu zrovna vás?“

Bronwyn se na chvilku zarazila, ale potom se pousmála. Takhle si to přála, hovořit s ním o skutečnosti, která pro ni byla nejdůležitější na světě – svých lidech. „Měla jsem se provdat za jednoho z trojice mužů. Kterýkoliv z nich by uměl být vynikajícím náčelníkem, žádný však nespadal do jediného z devíti příbuzenských vztahů, z nichž se náčelník může vybírat. Můj otec mne tedy jmenoval nástupkyní MacArranů, přičemž předpokládal, že uzavřu sňatek s jedním z nich.“

„A co je s těmi muži?“

Bronwyn hněvivě nakřivila ústa. „Zabili je společně s mým otcem. Angličani!“

Steven na to neřekl nic, jen trochu svraštil obočí. „To znamená, že ať si vezmete kohokoliv, stane se dotyčný zemanem?“

„Zemankou MacArranů jsem já!“ prohlásila neústupně a začala se zdvihat.

Popadl ji za ruku a stáhl zase k zemi. „Moc bych si přál, abyste se na mne nezlobila při každém druhém slově. Jak se mám o vás něco dozvědět, když mi neustále někam utíkáte?“

„Já od vás neutíkám!“ Vyškubla mu dlaň z ruky, protože ji začal líbat na konečky prstů. Bronwyn se mocí přinutila nevnímat vzrušení, které jí projelo paží až k ušnímu lalůčku.

Steven si s povzdechem zase lehl na záda. „Bojím se, že dívat se na vás a povídat si s vámi současně nedokážu.“ Odmlčel se. „Ale váš otec měl jistě další příbuzné, kteří mohli ten titul podědit!“

Bronwyn se uklidnila. Věděla naprosto přesně, jak to ten hloupý Angličan vlastně myslí. Totiž že jakýkoliv muž by vyhovoval lépe než pouhá žena. Raději se ani nezmínila, že má staršího bratra Daveyho. „Skotové věří, že žena má rozum i pevný charakter. Nečekají, že bychom kromě rození dětí nedokázaly už nic jiného.“

Steven něco zabručel a Bronwyn si představila, jak by mu s chutí roztřískla hlavu velikým kamenem. Při tom pomyšlení se blaženě usmála. Rab zdvihl hlavu a tázavě se na ni podíval, jako kdyby jí četl myšlenky.

Steven si zřejmě jejich němou výměnu významných pohledů ani neuvědomoval. „Jaké budou moje zemanské povinnosti?“

Zaskřípala zuby a snažila se zůstat trpělivá. „Já jsem náčelníkem MacArranů a moji lidé poslouchají jedině mne. Než začnou poslouchat i vás, musejí vás nejprve přijmout mezi sebe.“

„Přijmout mne?“ zeptal se a obrátil se k ní tváří. Její ňadra nad perličkami zdobeným výstřihem jej však natolik vyváděla z míry, že se raději přinutil dívat se jiným směrem, aby se dokázal na rozhovor soustředit. „Spíš bych řekl, že snad záleží více na mně, jestli já přijmu je!“

„Takhle dokáže mluvit jenom Angličan!“ ušklíbla se. „Vy si zkrátka myslíte, že místo vašeho narození vám dává právo vyvyšovat se nad všechny ostatní. Myslíte si, že vaše zvyky a názory jsou mnohem lepší než těch ubožáků Skotů! Pak není divu, že nás považujete za surovou a pohanskou sběř! My však nebereme vaše ženy do zajetí a nenutíme je ke sňatkům se Skoty, ačkoliv by z nich byli mnohem lepší manželé než z kteréhokoliv Angličana!“

Stevena její výbuch nezarazil. Pokrčil jenom rameny. „Myslím, že každý člověk svou vlast považuje za tu nejlepší. Abych se přiznal, o Skotsku a tamním lidu toho vím pramálo. Sice jsem nějakou dobu strávil v Nížině, ale to se jistě s Vysočinou nedá srovnávat.“

„Obyvatelé Nížiny jsou spíše Angličany než Skoty!“

Chvíli mlčel. „Mám ale dojem, že být náčelníkem klanu – promiňte, být manželem náčelnice klanu – znamená mít určitou zodpovědnost. Co musím udělat, aby mne klan přijal mezi sebe?“

Bronwyn přestala být tak ve střehu. Jelikož se na ni nedíval, mohla si ho prohlédnout po libosti. Byl nesmírně vysoký, mnohem vyšší než většina mužů, se kterými se kdy setkala. Jeho dlouhé tělo leželo těsně u ní a ona tu blízkost vnímala celým tělem. Ať už povídal cokoliv, seděla tu vedle něho ráda, s potěšením si ho prohlížela, jeho svalnaté nohy, široký hrudník i temně plavé vlasy kadeřící se přes límec. Zamlouvalo se jí, jak střízlivě je oblečený, nic křiklavého, jak mívá spousta Angličanů ve zvyku. V duchu si představovala, jak by mu asi slušel tartan odhalující holé nohy od poloviny stehen až pod kolena.

„Musíte se oblékat jako Skot,“ řekla mu vlídně. „Kdybyste odmítl nosit pléd, muži by si byli neustále vědomi přítomnosti nepřítele.“

Steven se zamračil. „To myslíte běhat s nahýma nohama? Na Vysočině prý bývá pěkně chladno.“

„Pochopitelně, jestli se na to necítíte být dost zmužilý…“ Zarazil ji jediným zpupným pohledem.

„A co ještě?“

„Musíte se stát MacArranem, být MacArranem. MacGregorové se stanou vašimi nepřáteli a vy sám přijmete jméno klanu MacArranů. Musíte.“

„Cože!“ Steven vyskočil a teď se nad ní tyčil v celé své výšce. „Změnit si jméno? To si myslíte, že já, muž, se mám přejmenovat podle své manželky?“ Odvrátil se. „Takový nesmysl jsem v životě neslyšel! Víte vy vůbec, kdo já jsem? Já jsem totiž Montgomery! A rod Montgomeryů už přežil stovky válečných let a mnoho králů! Ostatní rody vzkvetly a zase upadly, zatímco jméno Montgomery žije dál! Moje rodina vlastní tytéž pozemky, které vlastnila už před čtyřmi sty lety!“

Otočil se k ní zády a rukou si prohrábl vlasy. „A teď byste na mně chtěli, abych se kvůli ženě vzdal jména Montgomery?“ Odmlčel se a potom se krátce zachechtal. „Moji bratři by mě svým výsměchem dohnali až k šílenství, kdybych jen na chvíli uvažoval o něčem takovém.“

Bronwyn se pomalu zdvihla a rozvážně počala volit svá slova. „Vy máte bratry, kteří dál ponesou vaše rodové jméno. Máte však vůbec ponětí, co by se mohlo přihodit, kdybych domů přivezla Angličana bez špetky dobré vůle porozumět našim zvykům? Nejdříve by ho moji lidé zabili a potom by se čekalo, že si vyberu nového manžela. Víte vy, jaké by to mohlo mít následky? V klanu je několik mladých mužů, kteří by po této poctě určitě bažili. Mezi nimi by se rozpoutal boj.“

„Aha! Takže já se mám vzdát svého jména, abyste zvládla lidi svého klanu? A co kdyby mne i tak odmítli přijmout? Třeba si budu ještě muset začít barvit vlasy nebo si useknout paži, jen abych se jim nějak vetřel do přízně. Nikdy! Budou mne poslouchat, nebo jim dám okusit tohoto!“ Vztekle vytrhl z pochvy na boku svůj dlouhý meč.

Bronwyn na něho zírala plna úžasu. Vždyť on hrozil vyvražděním jejího lidu, jejích přátel, jejích příbuzných, lidí, jejichž životy měla ona ve svých rukou! S takovým šílencem přece do Skotska odjet nemůže!

„Já se za vás nemohu provdat,“ oznámila mu klidně a upřela na něho neústupné a smrtelně vážné oči.

„Mám dojem, že nemáte na vybranou,“ usadil ji Steven, když zastrkával meč zpátky do pochvy. Původně se nechtěl tolik rozčílit, ale ta žena si musí být od samého začátku vědoma, kdo je tady pánem… stejně jako ti Skotové, které nazývala „svými“ lidmi. „Já jsem Angličan,“ prohlásil důrazně, „a Angličanem také zůstanu, ať už budu žít kdekoliv. Sama chápete, že ani vy byste nebyla ochotna měnit své skotské obyčeje.“

Přestože byl teplý podzimní den, při jeho odpovědi ji zamrazilo po celém těle. „To přece nemůžete srovnávat. Vy byste mezi mými lidmi žil ve dne i v noci, celá léta. Cožpak opravdu nechápete, že by vás nedokázali přijmout, kdybyste se tam natřásal v těch svých nazdobených anglických šatech se svým starobylým anglickým jménem? Pokaždé, když by se na vás podívali, museli by si připomenout své děti zabité Angličany, mého otce, jehož Angličani zavraždili v rozkvětu sil!“

Její výmluvnost Stevena trochu obměkčila. „Budu se oblékat do skotského oděvu. S tím tedy souhlasím.“

Najednou místo předchozího chladu zalil Bronwynino tělo žár prudkého hněvu. „Tak vy tedy souhlasíte, že budete nosit pléd a dlouhou košili! Nejspíš se nemůžete nabažit představy, jak před ženami budete předvádět své pěkné svalnaté nohy!“

Steven v úžasu pootevřel ústa, ale potom se mu tvář roztáhla do širokého úsměvu, jen tak tak, že se nepřetrhla vedví. „Na tohle jsem sice ani nepomyslel, ale je docela příjemné vědět, že vy ano.“ Vystrčil nohu a napnul mohutný sval, který mu od kolena běžel nahoru. „Myslíte si, že v tomhle se vaše ženy s vámi shodnou?“ Oči mu nezbedně zasvítily. „A budete žárlit?“

Bronwyn ho překvapeně pozorovala. Tenhle člověk nevydrží být vážný ani na chviličku! Škádlí ji a směje se jí, zatímco ona tady probírá otázky života a smrti. Popadla sukně a rozběhla se k potůčku.

„Bronwyn!“ vykřikl Steven. „Počkejte přece! Já vaše slova nechtěl nijak zlehčovat!“ V mžiku totiž pochopil, kde se dopustil chyby. Stiskl jí zápěstí a prudce ji k sobě otočil. „Prosím,“ žadonil a jeho oči byly upřímnost sama. „Já vážně nezamýšlel dopustit se na vás urážky! To jen že jste tak krásná, že prostě nevydržím rozumně uvažovat. Podívám se vám na vlasy a zatoužím se jich dotýkat. Chtěl bych zlíbat vaše oči. Ty zatracené šaty mají tak hluboký výstřih, že z nich div nevypadnete, a já už z toho pomalu začínám přicházet o rozum! Jak potom můžete na mně chtít, abych tu s vámi vážně rozebíral spory Skotů a Angličanů?“

„Spory!“ ucedila. „Snad jste chtěl říci války!“

„Války, to je jedno,“ pokračoval s pohledem upřeným na její ňadra a rukama ji hladil po pažích. „Panebože! Já prostě nevydržím stát vedle vás a přitom vás nemít! Už jsem v tom stavu tak dlouho, že se bolestí nakonec pomátnu!“

Proti své vůli se podívala dolů a v mžiku celá zrudla.

Steven se na ni s očima přivřenýma vědoucně usmál.

Ohrnula ret a ušklíbla se. Ten člověk byl vyloženě podlý a podle všeho se domníval, že ona je stejně bezcharakterní. Chtěla se vykroutit z jeho laskajících rukou, když však odmítl povolit sevření, prudce do něho strčila. Steven se ani nepohnul, ale odrazem od jeho pevného hrudního koše ztratila Bronwyn rovnováhu. Neměla tušení, že stojí tak blízko u potůčku.

Začala padat naznak a zoufale kolem sebe mávala ve snaze něčeho se zachytit. Steven natáhl ruku, aby ji přidržel, dokonce se už dotkl jejího zápěstí, ale ona ho do ruky vztekle pleskla. Nepatrně pokrčil rameny a ucouvl, jelikož nijak netoužil nechat se zmáčet vodou, která vystříkne při jejím dopadu.

Voda v potůčku určitě přitékala až z hor na její Vysočině. Jinak by těžko mohla být takhle ledová. Bronwyn z výšky dopadla do sedu a těžké vlněné šaty se okamžitě nasákly tím tekutým ledem, jako by čekaly jenom na tuto příležitost.

Chvíli seděla bez hnutí tím pádem celá omámená a vzhlížela na břeh ke Stevenovi. Zasmál se, když se jí u nosu zahoupala kapička studené vody. Vedle Stevena stál Rab, který se rozštěkal a s radostí z této hry začal švihat ocasem.

„Mohu vám nabídnout svoji pomoc?“ zeptal se Steven rozveseleně.

Bronwyn si z tváře odhodila promočenou lokýnku. Co nevidět jí zimou začnou drkotat zuby, ale radši by si je všechny vyškubala, než se dát nachytat při takové slabosti. „Ne, děkuji vám,“ pronesla s takovou důstojností, jakou jí jen situace umožňovala.

Rozhlédla se po něčem, co by jí posloužilo jako opora, ale to by se musela odplazit ke skalce vzdálené několik stop. A před ním se plazit nikdy nebude! „Rabe, sem!“ rozkázala a psisko skočilo za svojí paní, až to cáklo.

Bronwyn si otřela umáčenou tvář a přitom se pečlivě vyhýbala pohledu na tu Stevenovu rozesmátou. Opřela se psovi o hřbet a začala se nadzvedat. Vlněné šaty byly těžké samy o sobě, ale nasáklé navíc vodou vážily jako cent. Ve spojení s kluzkými oblázky na dně to bylo nad její síly.

Po dlouhých minutách se konečně vytáhla do předklonu, když pod ní znovu ujely nohy. Rab odskočil ještě dřív, než Bronwyn dopadla, tentokrát přímo na záda. Obličej jí zmizel celý pod hladinou. Vynořila se a lapala po dechu.

Nejdříve zaslechla Stevenův smích a potom i štěkání toho zrádce Raba – štěkání, které naprosto nepochybně znamenalo psí výsměch.

„Táhněte oba k čertu!“ zasyčela a hrábla po studící, ponižující sukni, která se jí lepila na nohy.

Steven nad ní jen zakroutil hlavou a potom vstoupil do potoka. Než mohla cokoliv říci, zdvihl ji do náruče. Dala by první poslední, kdyby se jí podařilo stáhnout ho do vody vedle sebe, ale na to stál příliš jistě. Když se naklonil, aby ji zvedl, nechal nohy napnuté a ohnul jenom záda, přičemž se pečlivě vyhýbal zbytečnému kontaktu s vodou.

„Přála bych si, abyste mne pustil,“ prohlásila pokud možno upjatě.

Steven pokrčil jedním ramenem a potom spustil paže. Ze strachu před novým pádem do ledové vody se až zalkla a popadla ho kolem krku.

„Tak je to mnohem lepší!“ zasmál se a přitiskl ji k sobě tak pevně, aby ty paže musela na jeho šíji nechat.

Přebrodil se s ní ke břehu a pořád ji nepouštěl z náruče. „Ještě nikdy jsem neviděl modré oči s černými vlasy takhle pohromadě,“ zašeptal a pohledem se jí vpíjel do tváře. „Nedá se ani vypovědět, jak lituji, že jsem tu svatbu nestihl.“

Věděla naprosto jasně hlavní důvod jeho lítosti, a to jí rozhodně náladu nevylepšilo. „Je mi zima. Prosím, pusťte mě,“ řekla bezbarvě.

„Já bych vás zahřál,“ navrhl a přitom jí zuby stiskl ušní lalůček.

Bronwyn pocítila, jak jí paží přeběhlo zamrazení, které nemělo s promočenými šaty na jejím těle vůbec nic společného. Ten pocit ji vylekal, proto ho rychle zaplašila. „Buďte tak hodný a nechte mne už,“ poprosila tiše.

Steven prudce zvedl hlavu a starostlivě se na ni podíval. „Vždyť vy se třesete zimou. Honem si ty šaty sundejte a já vám půjčím svůj kabátec! Neměl bych rozdělat oheň?“

„Radši bych, kdybyste mě pustil, abychom mohli odjet zpátky do zámečku!“

Steven ji spustil na zem jen velice neochotně. „Celá se chvějete,“ zjistil, když ji pohladil po pažích. „Jestli si okamžitě ty šaty nesvléknete, tak to odstonáte.“

Odtáhla se od něho. Promočené šaty jí pleskaly kolem nohou a pod tíhou rukávů jí poklesávala ramena.

Steven ji znechuceně pozoroval. „Ta zatracená látka ztěžkla natolik, že můžete sotva chodit. V životě nepochopím, proč si ženské vymyslely takovouhle módu! Mám vážné pochybnosti, jestli kůň tuhle tíhu unese.“

Bronwyn se napřímila v ramenou, i když šaty ji nepřestávaly táhnout dolů. „Ženské! Vždyť tyhle módy pro své ženy vymýšlejí právě Angličani! Chtějí jim tak znemožnit svobodný pohyb, protože se svobodnou ženou by si muži neuměli poradit! Nechala jsem si ty šaty ušít, abych nezahanbila svůj klan! Angličani totiž příliš často soudí podle oděvu!“

Uchopila látku mezi prsty. „Máte vy vůbec ponětí, na kolik mě to přišlo? Za cenu těchto šatů bych koupila stádo dobytka o stu hlavách! A přesto jste mi je úplně zničil!“

„Cože, já? Zavinila to vaše tvrdohlavost! Stejně jako teď. Stojíte tu celá rozklepaná, protože raději zmrznete, než byste mne poslechla!“

Posměšně se ušklíbla. „No, přece jenom nejste tak docela hloupý. Občas vám něco i dojde.“

Steven se pousmál. „Dochází mi toho mnohem víc, než si sama dokážete představit.“ Svlékl si kabátec a podával jí ho. Jestli máte ze mne takový strach, tak běžte do lesa a převlékněte se tam.“

„Strach!“ odfrkla si Bronwyn a nabízenému oděvu nevěnovala jediný pohled. Pomalu zamířila k sedlu, které leželo na zemi. Při chůzi musela mokrou sukni odkopávat. Z vaku, zavěšeného u sedla, vytáhla tartan. Už se ani neobtěžovala věnovat Stevenovi jediný pohled a s Rabem v patách zašla do lesa.

Nesmírně dlouho se hmoždila s háčky, na něž se šaty zapínaly na zádech. Než rozepnula ten poslední, byla úplně promodralá. Popadla sukni a zatáhla. Poslední háčky povolily a šaty jí sklouzly z ramenou a zůstaly ležet na jedné hromadě.

Tenoučké plátno spodní košilky a kdysi naškrobené spodničky se od vínové vlny zbarvilo do růžova. Toužila shodit i to spodní prádlo, ale v blízkosti člověka, jako byl Steven Montgomery, se toho neodvážila. Při tom pomyšlení se rozhlédla, jestli ji odněkud nešpehuje, potom si vyhrnula spodničku a stáhla si hedvábné punčochy. Když ze sebe svlékla všechno, k čemu měla odvahu, zabalila se do plédu a zamířila zpátky k potoku.

Po Stevenovi nebylo ani vidu, ani slechu.

„Hledáte mne?“ ozvalo se jí za zády.

Obrátila se a spatřila, že celý rozesmátý nese její šaty přehozené přes loket. Určitě ji sledoval, jak se svléká.

Mrazivě se na něho podívala. „Tak vy si myslíte, kdovíjaký že nejste vítěz! Sebejistě se domníváte, že se vám budu kořit, a tak si se mnou pohráváte jako se svou hračkou. Ale já nejsem žádná hračka, a hlavně nejsem vaše! Přes všechnu vaši anglickou ješitnost zůstávám Skotkou a pořád mi ještě nějaká moc zůstává!“

Obrátila se ke své černé klisně. „A tu svoji moc také využiju!“ Přestala si ho všímat, vyhrnula si tartan až nad kolena, chytla se koňské hřívy a jediným pohybem se vyhoupla na koňský hřbet. Pobídla zvíře patami a kolem Stevena se přeřítila už v plném trysku.

Ani se nesnažil ji nějak zastavit, jenom skočil na svého odsedlaného hřebce a vyrazil za ní. Pro sedla pak někoho pošle.

K panskému sídlu to byl pořádně dlouhý kus cesty a bolestné posezení na ostré koňské páteři mu připadalo jako trest za jeho nevhodné chování. Je to hrdé děvče a on s ní nezacházel slušně. Jenže ona s ním prováděla divné věci. Když se na ni díval, myšlenky se mu rozutíkaly. Snažila se s ním mluvit vážně a on neuvažoval o ničem jiném, než jak by ji dostal do postele. Později, říkal si, až budeme svoji a já se s ní párkrát vyspím, potom se snad dokážu na ni dívat bez toho, že by se ve mně vařila krev.

Bronwyn stála ve svém pokoji před zrcadlem. Po horké koupeli a promyšlení celé té situace jí bylo mnohem líp. Steven Montgomery se pro ni za manžela nehodil. Pokud by si znepřátelil lidi, jako si znepřátelil ji samu, pak by ho okamžitě zabili a Angličani by se na ně sesypali jako vosy. Nemůže se přece provdat za člověka, který by nepochybně způsobil válku, a navíc i třenice v jejím vlastním klanu.

Upravila si opět vlasy. Pramen z čela si sčesala dozadu a ostatní kadeře nechala volně splývat po zádech. Služka jí donesla čerstvě natrhané podzimní sedmikrásky a Bronwyn si z nich vzadu na hlavě upletla ozdobný věneček.

Na sobě měla smaragdové zelené hedvábné šaty. Vlající rukávy byly lemovány šedou veverčí kožešinou, která ladila s šedým hedvábím vykukujícím z předního dílu zvonovitě se rozšiřující sukně.

„Chci vypadat co nejlépe,“ vysvětlila Bronwyn, když v zrcadle za sebou zahlédla Morag.

Morag si odchrchlala. „Moc ráda bych si namlouvala, že se tu strojíš kvůli siru Stevenovi, ale bojím se, že je to jinak.“

„Kvůli němu se nikdy strojit nebudu!“

„No, jak to vidím já, tak on tě stejně chce vysvlečenou,“ zahuhlala Morag.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Horský samet.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.