Joseph Sheridan Le Fanu

Věhlasný anglický romanopisec irského původu. Narodil se roku 1814 v Dublinu, kde také vystudoval práva. Zakrátko se ale rozhodl věnovat plně kariéře spisovatele a novináře, přispíval např. do časopisu Dublin University Magazine, který i několik let redigoval. Stal se vydavatelem i novinářem dublinského deníku Evening Mail.

Když mu roku 1858 zemřela manželka, stáhl se na čas do ústraní, vedl život podivínského samotáře a nestýkal se ani s nejbližšími přáteli. Pak se ale mezi roky 1861-1869 stal redaktorem časopisu Dublin University Magazíne, kam již předtím přispíval, a především začal být považován za mistra strašidelného a napínavého vyprávění. Materiál pro svá díla čerpal z vášnivé četby náboženských, mystických a okultních spisů a gotických románů a také ze své znalosti folklóru.

Sheridan Le Fanu zemřel roku 1873 v Dublinu.

Hodina smrti

Román s kriminální zápletkou zavádí do sídla zchudlého zdegenerovaného šlechtického rodu v Anglii. Sedmnáctiletá dívka, žijící po smrti otce na panství u svého strýce, objasňuje historii dvou vražd, které poznamenaly krví její rodinu.

Joseph Sheridan Le Fanu

Hodina smrti

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Josef Volák – heirs c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-105-2

Obsah

I. NA KNOWLU

II. NOVÁ TVÁŘ

III. PROCHÁZKA LESEM

IV. MONIKA KNOLLYSOVÁ

V. VAROVÁNÍ

VI. PŮLNOČNÍ HOST

VII. CESTA AUSTINA RUTHYNA

VIII. ZÁVĚŤ

IX. PŘÍBĚH STRÝCE SILASE

X. NA CESTĚ

XI. BERTRAM-HAUGH

XII. PŘIJÍŽDÍ DOKTOR BRYERLY

XIII. SESTŘENICE MONIKA

XIV. MLADÝ PÁN

XV. ELVERSTON A JEHO HOSTÉ

XVI. KAPITOLA PLNÁ MILENCŮ

XVII. NABÍDKA K SŇATKU

XVIII. TAJNÝ SŇATEK

XIX. KOSTRA PANA CLARKA

XX. NEODESLANÝ DOPIS

XXI. ODJEZD

XXII. KOŘENĚNÉ VÍNO

XXIII. HODINA SMRTI

XXIV. NA ZÁVĚR

I.
NA KNOWLU

BYLO TO V ŘÍJNU, jedné chladné podzimní noci; venku za okny mezi stromy a komíny obrostlými břečťanem kvílel vítr, ale v rozlehlé šeré místnosti s ebenovými obklady stěn plápolal v obrovském krbu přívětivý oheň; na čajovém stolku hořelo několik svíček, jejichž nažloutlá zář osvětlovala zašlé portréty na stěnách. Na obrazech honosně vyhlížejících mužů a žen i na romantických krajinkách v zlacených rámech by pozorný návštěvník mohl rozeznat patinu časů – byly to staré obrazy a postavy na nich vracely čas zpět o dobrých padesát let. Pokoj byl až příliš prostorný a podivně nepravidelně tvarovaný.

U čajového stolku seděla asi sedmnáctiletá dívka – ale myslím, že by jí hádali méně; byla štíhlá, dosti vysoká, měla nazlátlé vlasy a tmavošedé oči, jejichž pohled prozrazoval melancholii. O něčem snila. Ta dívka – to jsem byla já.

Místností se procházela ještě jedna osoba – jediný můj příbuzný v domě – byl to můj otec. Pan Ruthyn z Knowlu, jak mu říkali po okolí, vlastnil ještě několik dalších sídel; pocházel ze starého rodu. Odmítl prý titul baroneta i vikomta – byl totiž hrdý a vzpurný a byl přesvědčen, že mu náleží významnější místo ve společenském žebříčku a že mu koluje v žilách čistší krev než převážné části té šlechty, do jejíchž řad ho zvali. O minulosti své rodiny toho vím velmi málo, jen to, co jsem jako dítě slýchala vypravovat od služebnictva.

Vím, že mě můj otec miloval, a já mu lásku vracela. Jeho něhu jsem spíše tušila, on ji nikdy nedal obvyklým způsobem najevo. Byl to podivín. Neuspěl v parlamentu, přestože byl vzdělaný a chytrý, zanechal politické kariéry a pak jen cestoval a sbíral vzácné předměty, stal se členem různých literárních a vědeckých spolků, ale i to ho po čase unavilo a on se usadil na svém venkovském panství a stále více času věnoval studiu svých oblíbených knih. Vedl osamělý život.

Oženil se, ale žena mu zemřela; zanechala mu jediné dítě – mne. Po matčině smrti se prý otec nestýkal s nikým, jediný člověk, s kterým občas promluvil, jsem byla já. Ale ještě jedna věc zřejmě tížila otcovo srdce – jakási hanba, která opřádala život otcova mladšího bratra, mého strýce Silase. Otec se teď procházel pokojem, který se na vzdáleném konci lomil a tonul v šeru. Jeho postava se téměř ztrácela ve tmě a znovu se objevovala jako temný portrét, zarámovaný září vycházející z krbu. Nepromluvil někdy i několik hodin. To ticho, přerušované jen jednotvárným vrzáním prkenné podlahy, působilo hrozivě. Pravda, milovala jsem svého otce, ale musím doznat, že úcta, kterou jsem k němu cítila, hraničila téměř se strachem, netroufám si říci, hrůzou.

Zatímco můj otec přecházel beze slova pokojem, přemýšlela jsem o událostech, které se staly asi před měsícem. Život na Knowlu byl na příhody tak chudý, že i nejbezvýznamnější událost vzbudila překotný zájem služebnictva a pochopitelně i můj. Pamatuji si každého, kdo toho roku k nám zavítal na návštěvu – a to byl rok na společenské události neobvykle štědrý.

Otec vystoupil z anglikánské církve a stal se členem jakési podivné náboženské sekty, jak jsem slyšela od služebnictva, stal se swedenborgiánem. Nikdy se ale nesnažil přivést mě ke své víře, a tak jsem každou neděli odjížděla se svou vychovatelkou, dokud jsem ji ještě měla, a se starou hospodyní paní Ruskovou do kostela naší farnosti. A můj otec, o němž říkával farář: „Mrak bez deště, hnaný větrem, a toulavá to hvězda, jež čeká jen temno“, si zatím dopisoval s bohoslužebníkem své sekty a projevoval až provokativní spokojenost se stavem své duše. Paní Rusková, poctivá křesťanka, tvrdila, že otec mívá vidiny, rozmlouvá s anděly, a další nesmysly.

Neměla pro taková tvrzení žádné důkazy, a pokud nebyla dotčena její víra, svého pána milovala a byla mu poctivou a svědomitou hospodyní.

Jednou jsem ji zastihla, jak dohlíží nad přípravou hostinského pokoje, říkalo se mu lovecký salón, podle tapet s výjevy o sokolnictví, honech, psech, jestřábech, dámách s loveckými klobouky a galánech s ručnicemi přes hrušku sedla. Paní Rusková se přehrabovala v zásuvkách, počítala prádlo a udílela rozkazy.

„Pro koho chystáte ten pokoj, paní Rusková?“ zeptala jsem se. Ten návštěvník se jmenoval Bryerly, byl očekáván k večeři a měl u nás zůstat několik dní. „Zmínila jsem se o něm našemu faráři Clayovi, má drahá,“ zašeptala paní Rusková. „Ten doktor Bryerly je prý známý kouzelník swedenborgské sekty. Farář se třikrát pokřižoval, když mi to říkal.“

Ve svých dětsky naivních představách jsem si všechny sektáře spojovala s čarodějnictvím a svobodným zednářstvím a to ve mně vzbuzovalo odpor.

Pan Bryerly přijel právě včas, aby se mohl připravit k večeři. Vstoupil do jídelny – vysoký hubený muž, celý v černém, vlasy upravené jako paruku, v suché hranaté tváři se leskly brýle. Promnul si kostnaté prsty, krátce mi pokynul hlavou a usedl ke krbu zády ke mně. Pohlížel na mě jako na dítě – bylo to pokořující. Okamžitě jsem k němu pocítila odpor.

Nezůstal u nás dlouho. Důvod jeho návštěvy nikdo z nás neznal, ale dobrým dojmem nezapůsobil. Byl roztržitý, chodil na bezcílné procházky a projížďky, četl si v knihovně a napsal půl tuctu dopisů denně. Jeho ložnice s oblékárnou byla přes chodbu proti pokoji mého otce.

Druhý den po jeho příjezdu jsem se šla přesvědčit, zda je v otcově pokoji připravena karafa s vodou, a protože jsem si nebyla jista, zda je otec uvnitř, zaklepala jsem. Nikdo mi neodpověděl, a tak jsem vstoupila. Byli zřejmě tak zabráni do tichého hovoru, že mě neslyšeli klepat ani vstoupit. Otec seděl v křesle, bez kabátu a vesty, pan Bryerly klečel vedle na klekátku s hlavou nachýlenou tak, že se skoro dotýkal otcova čela. Na stolku ležela velká modlitební kniha. Pak mě pan Bryerly spatřil, krátce na mně spočinul krátkým pohledem, rychle povstal a velice obratně cosi ukryl pod kabát na prsou.

Otec rovněž vstal. Byl v obličeji velmi bledý, s vážnou tváří ukázal na dveře a řekl tiše: „Jdi!“

Pan Bryerly ke mně přikročil, jemně mě postrčil ke dveřím a usmál se na mne. V té vteřině jsem se vzpamatovala a beze slova jsem vyšla z pokoje. Ještě ode dveří jsem zahlédla vyzáblou postavu v černém a mdlý úsměv v tajemné tváři.

Dodnes se pamatuji na údiv a odpor, který jsem pocítila při pomyšlení, že jsem je snad zastihla při něčem tak odsouzeníhodném, jako je zaříkávání nebo co tam ti dva swedenborgiáni prováděli – přepadl mě strach, když jsem si uvědomila, jak ten podivný návštěvník otce ovládl svými temnými myšlenkami. Záhadný úsměv toho muže mi připadal nebezpečný – nebezpečný pro mého otce. Myšlenka, že se snad otec tomu muži zpovídá a otevírá mu své nitro, dokonce snad zaprodává svou duši, ještě posílila můj odpor.

O tomto setkání jsem nikomu neřekla, ale velmi se mi ulevilo, když pan Bryerly druhý den odcestoval.

Můj otec se dále procházel mlčky domem, podoben tomu duchovi, který mohl promluvit pouze tehdy, byl-li někým osloven. Pouze já měla tu výsadu – a užívala jsem ji jen velmi zřídka – promluvit na otce první. Tenkrát jsem ještě netušila, v jak podivných vztazích žijeme, teprve později, když jsem odcházela z domu a navštěvovala své přítelkyně, jsem poznala, jak výstřední dětství a mládí jsem s otcem žila.

O tom všem jsem přemýšlela a otec se procházel pokojem, vynořoval se ze stínu a zase se ztrácel v temnu výklenku. Měl pevně stavěnou vzpřímenou postavu, přísný ušlechtilý obličej, dlouhý sametový plášť za ním vlál. Bylo mu tenkrát sedmdesát, ale kráčel svižně a bez nejmenší známky únavy.

Pamatuji se, že jsem se ulekla, když jsem zvedla zrak od knihy a spatřila jeho tvář a oči, jak na mne hledí ze vzdálenosti sotva dvou metrů. Chvíli mě mlčky pozoroval, pak vzal svícen a pokynul mi, abych ho následovala.

Vedl mě přes halu do chodby a pak do své knihovny. Byla to podlouhlá místnost se dvěma gotickými okny, zakrytými dvěma tmavými závěsy. Jedna svíce sotva rozředila těžké šero. Zastavili jsme se blízko dveří, kde stál vyřezávaný příborník s mnoha přihrádkami. Otec postavil svícen a promluvil – jak se mi zdálo – spíše pro sebe.

„Nepochopí to,“ řekl a podíval se na mě tázavě. „Je to marné, nic nepochopí. Nebo snad přece?“

Pak se odmlčel, vylovil z kapsy svazek klíčů, jeden oddělil a dlouze si ho prohlížel. Neodvážila jsem se říci ani slovo.

„Mohl bych ji vystrašit – ano, bude lepší, když to zařídím jinak,“ zarazil se a podíval se na mne tak, jako by pozoroval nějaký obraz. „Příliš mladá, udělám to jinak, nebude tušit vůbec nic.“ Zahleděl se opět na klíč, na mne, náhle klíč pozvedl k mým očím a řekl: „Pohleď, dítě, zapamatuj si tento klíč.“

Klíč byl podivně tvarovaný a nepodobal se žádnému z ostatních klíčů.

„Ano pane,“ řekla jsem. Vždy jsem ho oslovovala „pane“.

„Patří k tomuto zámku,“ ukázal na dvířka. „Přes den ho nosím stále při sobě v kapse, v noci je pod polštářem – posloucháš mě?“

„Ano, pane.“

„Nezapomeň, že patří k tomuto zámku – skříňka z dubového dřeva – hned u dveří po tvé levé ruce – nezapomeneš?“

„Nezapomenu, pane.“

„Je to jen děvče, a k tomu tak mladé. Opravdu si to zapamatuješ?“

Přikývla jsem.

„Dobře, tak je to správné.“

Chvíli přemýšlel a pak se ke mně rázně otočil. Myslím, že byl v té chvíli rozhodnut povědět mi více, ale své rozhodnutí v další vteřině změnil. Řekl pomalu a drsně: „Co jsem ti teď řekl, nikomu nepovíš. To je víc než mé přání.“

„Samozřejmě, pane, neřeknu o tom nikomu.“

„Dobře.“ Pak si na něco vzpomněl. „Nikomu o tom nepovíš, s výjimkou jediného případu – pouze nebudu-li přítomen a pan Bryerly přijede a bude se po tom klíči ptát. Ale pouze v mé nepřítomnosti. Chápeš, co myslím?“

„Ano, pane.“

Otec mě políbil na čelo a řekl:

„A teď se vrátíme zpět.“

V obývacím pokoji jsem znovu usedla na svou židli a otec pokračoval v přecházení od krbu k protější stěně. Toho večera měl zřejmě hovornou náladu, protože už po půlhodině přerušil pochodování, posadil se do lenošky proti mně, chvilku si mě prohlížel, jak bylo jeho zvykem, a pak řekl:

„Takhle už to dál nejde, potřebuješ vychovatelku.“

V takových případech jsem odložila knihu a pozorně jsem poslouchala.

„Umíš dobře italsky a francouzský, ale neumíš německy. V hudbě se snad vyznáš – nevím, nerozumím tomu – ale kresby by mohly být lepší. Existují vzdělané dámy – říká se jim doučovací vychovatelky – které toho umějí mnohem víc, než v čem se vyznala tvoje učitelka. Trošku se s ní připravíš a pak bys mohla příští zimu navštívit Itálii a Francii, jak se ti bude chtít.

„Děkuji, pane.“ Měla jsem radost, ale neslušelo se, abych ji příliš projevila.

„Slečna Ellertonová od nás odešla již před šesti měsíci.“ Mlčky jsem přikývla.

„Když se tě doktor Bryerly zeptá na ten klíč, všechno mu ukážeš. Ale pouze jemu, nikomu jinému.“

„Jak jste řekl, vy budete v takovém případě pryč. Kde potom najdu ten klíč?“ zeptala jsem se, neboť jsem se bála, že jsem snad otce špatně pochopila.

Usmál se na mne, byl to jasný, ale chladný úsměv, pomíjivý, ale laskavý – jedním slovem záhadný.

„Jsem rád, že jsi tak bystrá. Poznáš, že jsem i na to myslel. Až přijde čas, budeš vědět, kde ho hledat. Ty víš, že vedu osamělý život, nemám mnoho přátel, jen jednoho velmi dobrého – jediného – dřív jsem mu nerozuměl a snad i křivdil, ale teď si ho velmi vážím.“

Napadlo mě, že by tím přítelem mohl být strýc Silas.

„Zřejmě mě brzy navštíví, nevím jistě, kdy to bude. Jeho jméno ti zatím neřeknu, nechci, aby se tady o něm mluvilo. Odjedu s ním pak na krátkou cestu. Nebudeš se tu sama bát?“

„Vy už jste to slíbil?“

Přijal mou otázku s úsměvem.

„Slíbil? Nemohu mu to odepřít. Tvá formulace se mi líbí – slíbil – to zrovna ne, ale nechme to tak.“

Pamatuji si ten rozhovor doslova, tím jsem si jista. Člověk, který by neznal divné způsoby otcova hovoru, by si mohl pomyslet, že je snad trochu nervově vyšinut, ale mě takové podezření ani nenapadlo, tušila jsem, že hovoří o nějaké důležité osobě, která ho dovede na velmi významnou cestu, a když pak ten návštěvník přišel a otec se s ním na onu tajemnou cestu vydal, dokonale jsem pochopila, proč mi řekl tak málo a přitom tak mnoho.

Bylo by chybou se domnívat, že všechny rozmluvy s mým otcem probíhaly v takovýchto náznacích, pravda, některé chvíle s otcem byly zvláštní, skoro hrůzné, ale já byla na jeho neobvyklé způsoby zvyklá a chovala jsem ke stavu jeho mysli neomezenou důvěru. Kromě toho jsem si mohla vesele popovídat s paní Ruskovou nebo s paní Quinceovou, mou služkou. Občas mě také na Knowlu navštívil někdo z našich sousedů, ale to bylo velmi zřídka.

Znovu a znovu jsem přemýšlela o tom, kdo by mohl být tím návštěvníkem, který přinutí otce, aby opustil dům, zamilované knihy, dokonce své jediné dítě, kdo ho odvede na tu cestu s neznámým cílem, a vždy mé dohady mířily jediným směrem – strýc Silas, ten mlčením opředený příbuzný, kterého jsem nikdy neviděla a který byl, jak mi bylo naznačeno, nevýslovně nešťastný, anebo dokonce neřestný. Jen jednou se otec vyslovil tak, abych si mohla vytvořit představu o vztahu, který k němu chová.

Tehdy mi bylo asi čtrnáct let; pomáhala jsem paní Ruskové v pokoji obkládaném dubovým dřevem čistit skvrnu na čalounění křesla; pozorovala jsem její počínání s dětským zájmem. Když se posadila a zvrátila hlavu, aby si odpočinula od práce, při níž se hrbila nad lenoškou, zadívala se na portrét, který vylučoval byť i jen nádech zženštilosti.

„Není ten muž strýc Silas?“ zeptala jsem se.

„Ano to je on.“

„Je to velmi hezký muž, paní Rusková, líbí se vám?“

„Byl, má drahá. Tenhle portrét byl namalován před čtyřiceti lety a čtyřicet let, věřte mi, je znát na každém z nás,“ usmála se paní Rusková cynicky.

Pak jsme se mlčky koukaly na toho hezkého muže s italským chrtem po boku.

„Paní Rusková,“ řekla jsem, „proč je otec pokaždé smutný, když přijde na strýce Silase řeč?“

„Co to povídáš, dítě?“ ozval se za mnou drsný otcův hlas.

Polekaně jsem vyskočila a klopýtla o lem koberce. Nevím, proč jsem zrudla.

„Uklidni se, dítě,“ řekl otec, když zpozoroval můj údiv. „Neřekla jsi přece nic špatného. Slyšel jsem dobře. Ptala ses, proč jsem smutný, když se vysloví jméno strýce Silase. Nevím, podle čeho tak soudíš, ale můj smutek je přirozený. Tvůj strýc je člověk velkých kvalit, ale také velikých chyb a špatných skutků. Své chyby si uvědomuje méně než já, a to mne rmoutí. „Říkala ještě něco, madam?“ obrátil se na paní Ruskovou.

„Ne, pane,“ řekla paní Rusková s bojácnou úklonou. „Slyšel jste vše.“

„Nemysli na něho, dítě,“ řekl mi otec, „jednoho dne možná poznáš, jak mu jeho sousedé a přátelé ubližují. Těžko říci, zda právem.“ Pokynul mi na rozloučenou, přistoupil ke dveřím a řekl: „Na slovíčko, paní Rusková.“

Zřejmě dal hospodyni nějaké příkazy, které ona vyřídila i Mary Quinceové, protože od toho rozhovoru se každé zmínce o strýci Silasovi obratně vyhnuly. Mé otázky nechaly bez povšimnutí a paní Rusková bývala v rozpacích, když jsem se dožadovala odpovědi.

Tím byla ovšem má zvědavost podnícena. Často jsem stávala před portrétem a zdálo se mi, že uhrančivé oči strýce Silase se provokativně vysmívají mé zvědavosti. Nevím, zda to byla obyčejná zvědavost nebo ctižádost, ale toužila jsem po tom, abych se o svém strýci dozvěděla více. Chtěla jsem vědět, vědění je síla a síla jakéhokoliv druhuje skrytou touhou každé lidské duše. Pozvolna jsem propadla té neukojitelné touze, poznat strýce Silase.

II.
NOVÁ TVÁŘ

ASI ZA ČTRNÁCT DNŮ po onom hovoru, při němž mi otec svěřil péči nad vyřezávaným příborníkem v knihovně, k jehož zámku patřil ten podivný klíč, jsem seděla před oknem ve velkém obývacím pokoji a tiše se obdivovala nádheře krajiny, zalité svitem měsíce. Byla jsem v pokoji sama; z krbu vycházela příjemná záře; odpočívala jsem a pozorovala záhony, které se svažovaly k plošince, na níž se tyčily jednotlivě nebo v malebných skupinkách nejvznešenější stromy v Anglii.

Vzduch byl nehybný, stříbrný opar spočíval na vzdáleném obzoru a ledové hvězdy se jasně třpytily. Ještě dál, za černými stromy, se vlnila linie lesa, kde stojí hrobka s pozůstatky matky.

Pozorovala jsem strnulé zimní panorama a mé myšlenky se stále vracely k rozhovoru s otcem, v němž mi řekl o svém zamýšleném odjezdu. Napadlo mě, že tento odjezd je nějak svázán s jeho náboženstvím.

Když má matka zemřela – nebylo mi ještě devět let – přijel tehdy dva dny před pohřbem na Knowl neznámý muž s velkýma černýma očima uprostřed zasmušilého obličeje. Na dlouhé hodiny se zavíral v knihovně s mým otcem, úplně zdrceným matčiným odchodem. Při procházkách mluvili šeptem. Paní Rusková se za hostem nevraživě otáčela. „Bůh suď, proč se modlí s tím strašákem z Londýna, když náš farář je ochoten kdykoliv přijít a konat svou povinnost. Tenhle skrček mu asi moc nepomůže. Je stále zamlklejší.“

Protože byla má vychovatelka nemocná, poslal mě otec s tím mužem několik dní po pohřbu na procházku. V domě byl zmatek a služebné si chtěly asi dopřát trochu oddechu.

Ten muž mi příjemný nebyl, ale nebála jsem se ho, byl mírný a laskavý. Zavedl mě do zahrady se sloupovím a se sochami a záhony uspořádanými z nádherně kvetoucích květin do vzorů koberce, k jakési balustrádě, tak vysoké, že jsem přes ni neviděla. Můj průvodce mě vedl za ruku. Zastavil se před zábradlím a řekl:

„Ty přes zábradlí nevidíš, dítě, ale já ano – vidím chaloupku s vysokou střechou, leskne se ve slunci, jako by byla z ryzího zlata, kolem rostou vysoké stromy a kvetoucí keře, neznám jejich jména, ale jsou krásné, pnou se kolem zdí a pod stromy. Ve stínu si hrají děti. Pojď, za pár okamžiků si s nimi můžeme promluvit. Teď je to pro nás pouze obraz, fantazie, kterou si vytváříme ve své mysli, ale za chvíli se to všechno stane skutečností.“

A tak jsme sestoupili po schodech a bok po boku kráčeli zarostlou alejí ponořenou v hluboký stín. Náhle se stromy rozestoupily a my jsme se ocitli v plném slunci, před domkem, který před tím popsal.

„Je to dům vašich rodičů?“ zeptal se dvou chlapců, kteří přikývli a odběhli na louku. Můj opatrovník se opřel o kmen stromu a usmál se na mne.

„Sama ses přesvědčila o tom, že se vidina snadno stává skutečností. Pojď musíme jít dál.“

Šli jsme pak dlouho mlčky lesem, na který se teď dívám z okna našeho pokoje. Cestou mi vyprávěl různé příběhy, z kterých jsem cítila jakýsi skrytý duchařský smysl, ale musím říci, že se moc nelišily od těch, které mi někdy paní Rusková vykládala z bible.

Poslouchala jsem ho, neboť dokázal svým vyprávěním zaujmout, a tak jsme nepozorovaně došli až před kapli obrostlou mechem, kde byla pochována moje matka. Když jsem si uvědomila, kde jsem, rozplakala jsem se, plakala jsem jako dítě a volala matku. Muž mě odvedl ke kamenné lavici a něžně mě pohladil po vlasech.

„Posaď se tady vedle mě.“ Počkal, až se trochu uklidním a pak svou holí ukázal do nitra hrobky. „Pověz mi, copak tam vidíš?“

„Tam, tam, kde pochovali mou matku?“

„Ano, tam – kamennou zeď s pilíři, nikdo z nás za ně nevidí, ale Swedenborg vidí i za ně, skrze ně – pověděl mi všechno, co nás dva zajímá. Říká, že tvá matka tady není.“

„Odvezli ji pryč?“ zvolala jsem a vyskočila, ale měla jsem příliš velký strach na to, abych se šla přesvědčit. „Kde je? Kam ji odvezli?“

„Tvá matka žije, ale je daleko, neslyší nás. Ale Swedenborg ji vidí i slyší, říká mi vše, co vidí, jako jsem i já tobě před chvílí vyprávěl o dětech a domku. Věřila jsi mi a já tě přesvědčil, že mluvím pravdu. Poslouchej tedy, co ti teď budu říkat, a sama ve svém nitru spatříš věrný obraz toho, co já popíši slovy.“

Opřel se loktem o koleno a se sklopeným čelem mi začal popisovat překrásnou krajinu, osvětlenou zářícím jasem, ve kterém kráčela po vzdušné cestě má matka ve společnosti stejně oživených lidí. Procházeli se po vysokých horách, zalitých růžovým oparem. Byly to krásné a ušlechtilé bytosti v bělostných splývavých řízách.

Dokončil své vyprávění, vzal mě za ruku, laskavě se usmál a řekl:

„Pojď, drahá, vydáme se na cestu.“

„Ach ne! Ne! Teď ještě ne!“ vykřikla jsem v hrůze v domnění, že mne chce odvést z tohoto světa.

„Vrátíme se domů, dítě,“ usmál se. „Nemůžeme jít teď na místo, které jsem ti popsal, tam se vchází pouze branou smrti, k níž všichni spějeme jistým krokem.“

„Kde je ta brána smrti?“ zeptala jsem se po chvíli. Vraceli jsme se pozvolna domů. Držela jsem se toho muže za ruku, za nic na světě bych teď neprošla lesem sama. Nad mou otázkou se smutně usmál.

„Tak jako spatřila Hagar v poušti studnu s vodou, tak i my jednoho dne spatříme před sebou bránu smrti. Až přijde ten čas, vstoupíme do ní a nalezneme útěchu, tak jako Hagar se osvěžila vodou ze studně.“

Ta procházka ve mně zanechala hluboký dojem, ještě několik dní jsem byla vyděšená a v noci jsem usínala s polštářem na hlavě. Ani paní Ruskové se má příhoda a vyprávění nelíbily. Mocně se obořila na Mary Quinceovou:

„Divím se vám, Mary, že necháte to dítě klidně jít do lesa s tím pekelníkem. Vždyť on je schopen jí někde v tom lese ukázat ďábla nebo čerta!“

O swedenborgiánech jsem toho moc nevěděla, jenom to, co mi pověděla paní Rusková. Dva nebo tři jsem v mládí potkala, ale neměla jsem věk ani potřebný rozhled na to, abych se v jejich učení vyznala. Pokusila jsem se číst jednu z jejich knih o budoucím státu – o nebi a peklu, ale po dvou dnech jsem z té četby byla nervózní, a tak jsem toho nechala. Pochopila jsem pouze, že jejich zakladatel měl úžasné vidiny a hovořil s anděly, kteří vyprávěli příběhy z bible. Skutečnost, že si můj otec tuto víru vybral, posilovala moji naději, že se jejich názory nestřetávají s nejvyšší autoritou písma svatého.

Opřela jsem se o parapet, hleděla na ztichlý les plný měsíčních stínů, kde jsem si ještě dlouho po procházce, o které jsem teď vyprávěla, představovala ukrytou bránu smrti. Přemýšlela jsem o návštěvníkovi, který má odvést mého otce, o strýci Silasovi a o bledém muži, který svýma temnýma očima viděl až za bránu smrti. Veselé úvahy to nebyly.

Proto jsem si na okamžik pomyslela, že sním, když se na trávníku před oknem náhle zjevila podivná postava – velmi vytáhlá žena v šedém hábitu, skoro bílém ve svitu měsíce.

V údivu jsem zírala na ten velký pohublý obličej, který jsem nikdy neviděla a který se teď na mne nepříjemně usmíval. Jakmile žena nabyla jistoty, že jsem ji spatřila, začala gestikulovat a vykřikovat něco, čemu jsem přes okno nerozuměla. Blížila se k oknu.

Vyskočila jsem z postele, zuřivě zalomcovala zvonkem a pak jsem vyběhla z pokoje. Na chodbě jsem potkala sluhu Branstona.

„Venku za oknem je nějaká žena!“ vykřikla jsem. „Okamžitě jí řekněte, aby šla pryč!“

Protože šlo jen o ženu, Branston se ledabyle uklonil a kývl, že rozumí. S výrazem velké autority přistoupil k oknu. Návštěvník se mu asi příliš nezamlouval, protože prudce otevřel okno a řekl břitce:

„Co se tu potloukáte, ženská?“

Následovala nikterak krátká odpověď; co žena říkala, jsem však neslyšela.

Branston řekl: „To jsem nevěděl, paní. Nikdo mi nic neřekl. Obejděte dům doleva a přijdete k hlavnímu schodišti, já zatím vyrozumím pána.“

Sluha se otočil od okna a s nádechem otázky řekl:

„Ona tvrdí, že je vaší vychovatelkou.“

„Jakou vychovatelkou?“

Branston byl dobře vychovaný, proto se zdržel další konverzace.

„Snad bude lepší, když se na to zeptám pána,“ řekl a odporoučel se.

Každé děvče v mém věku ví, co se skrývá za takovýmto příchodem. Asi po minutě jsem zaslechla paní Ruskovou, jak vyšla ze studovny a cosi si na chodbě brumlala – to dělala vždy, když byla rozrušena. Byla bych si s ní ráda promluvila, ale hospodyně energicky přešla halu a zamířila ke schodišti.

Je to snad pravda, že to zjevení má být mou novou vychovatelkou? Cožpak s ní budu muset být opravdu sama a dívat se celé hodiny na její nepříjemnou tvář a poslouchat ten pisklavý hlas? Právě jsem se rozmýšlela, zda se nemám vydat na výzvědy za paní Quinceovou, když jsem zaslechla otcovy kroky. Rychle a s bušícím srdcem jsem se vrátila do obývacího pokoje.

Když vešel, jako obvykle mě pohladil po vlasech a pak se začal procházet pokojem. Ráda bych se bývala zeptala na novou vychovatelku, je-li to všechno pravda, ale netroufla jsem si.

Otec se zastavil u okna, odhrnul závěs a zřejmě zaujat svými vlastními myšlenkami hleděl z okna. Uplynulo asi půl hodiny, než promluvil a několika slovy mě zpravil o příjezdu madame de la Rougierre, mé budoucí vychovatelky, která měla perfektní doporučení a skvěle ovládala všechno to, v čem jsem se měla já zlepšit. Už v tomto okamžiku jsem ji neměla ráda, nevěřila jsem jí, bála jsem se jí.

„Doufám, slečno Maud, že se vám nová vychovatelka líbí,“ řekla paní Rusková, která na mne čekala v mém pokoji. „Já tyhle Francouzky nenávidím. Jsou afektované. Jí jako vlk, ta vychrtlice. Uložila jsem ji do toho pokoje s hodinami, bude slyšet odbíjet každou hodinu. Něco takového jste ještě neviděla – dlouhý nos, a ta pusa od ucha k uchu! Připadala jsem si jako Červená karkulka.“

Mary se smála, ráda poslouchala, když si hospodyně někoho dobírala.

„Ustel postel, Mary,“ napomenula ji paní Rusková. „Ode mne tedy mnoho komplimentů neuslyší. Ráda bych věděla, proč nemohou dělat vychovatelky anglické dívky. Copak jsou ty zpívající cizinky něco extra? Jsou všechny stejné, věčně strojí nějaké pikle.“

S madame de la Rougierre jsem se seznámila druhý den ráno. Byla vysoká, svalnatá a bledá v obličeji. S tím kontrastovaly její příliš černé vlasy. Na hlavě měla krajkový čepeček. Když se smála, sbíhaly se jí kolem úst a očí vrásky. Dlouho si mě lstivě prohlížela. Její pohled byl pevný, sklopila jsem zrak.

„Jak se jmenujete, mademoiselle?“ řekla vytáhlá cizinka.

„Maud.“

„Maud – hezké jméno. Jsem si jistá, že si budeme rozumět. Budu vás za to mít ráda. Čemu jste se učila – hudbě? Řečem?“

„Ano, trochu. Právě jsem se začínala učit zacházet s globusy, když má vychovatelka odešla.“

„Ach ano – glóbusy!“ a svou velkou rukou jeden roztočila. „Je vous expliquerai tout cela á fond.“

Jak jsem později zjistila, madame de la Rougierre vysvětlovala všechno á fond, ale její vysvětlení byla jaksi nesrozumitelná, a když jsem se vyptávala dál, začínala být trochu nervózní, a tak jsem přijímala její výklady takové, jaké byly.

Na madame bylo všechno neobyčejně velké – i její reakce; smála se hlasitě, chodila rychle, hodně jedla a pila. To všechno jí v mých očích sympatií nepřidávalo.

Někdy vysedávala celé hodiny u okna nebo u ohně, ale nevnímala nic, co se kolem ní dělo. Na jejím lstivém obličeji se objevoval pro mne nový výraz – sebevědomý, skoro vítězoslavný. Rozhodně to nebyla vhodná vychovatelka pro plaché a do sebe ponořené děvče, jakým jsem v těch letech byla já. Jen občas ji popadl záchvat veselosti, který mě lekal ještě víc než její chmurné nálady, ale o tom všem budu ještě vyprávět.

III.
PROCHÁZKA LESEM

TĚŽKO BYSTE HLEDALI V ANGLII rodový dům, jehož služebnictvo a hlavně majitelé a obyvatelé na otázku, zda mezi starobylými zdmi jejich sídla přebývá duch nebo strašidlo, odpoví záporně. Patří to k tradici a dobrému tónu. I náš Knowl může posloužit svými stíny, nevysvětlitelnými zvuky a zjeveními. Vypráví se, že Ráchel Ruthynová, krásná paní z doby královny Anny, která zahynula žalem pro plukovníka Horbrooka, chodí v noci po domě v šustícím hedvábí; je sice neviditelná, ale čas od času je slyšet ševel brokátu, klapot podpatků, vzdechy a za bouřlivých nocí dokonce její vzlykot.

Občas se na temných chodbách Knowlu zjevuje světlonoš, hubený vlasatý muž v černém šatu se smolnicí či pochodní v ruce. Rudě žhnoucí pochodeň se zjevuje nejčastěji v knihovně. Na rozdíl od „lady Ráchel“ je světlonoš viditelný, ale nikdo ho nikdy neslyšel. Sinalá záře pochodně ozařuje obličej i část těla, někdy – to se stává tak dvakrát za sto let – roztočí pochodeň kolem hlavy a ta se pak rozhoří jasným plamenem, což je předzvěstí blížící se katastrofy nebo velkého neštěstí.

Nevím, zda madame o těchto zjeveních věděla, ale jednou řekla něco, co mě i Mary vyděsilo. Vyprávěla, že již dvakrát zaslechla za dveřmi ložnice šustot látky, kroky a hluboké vzdechy, ale když zavolala, nikdo jí neodpověděl.

Já sama zažila podobnou příhodu asi týden po vyprávění mé vychovatelky. Mary, která spala se mnou v ložnici, odešla pro novou svíci, stará již dohořívala. Byla jsem unavená, a proto jsem usnula dřív, než se Mary vrátila. Probudily mě kroky, které se blížily po chodbě k našim dveřím, a protože jsem myslela, že se Mary vrací, vstala jsem a šla jí otevřít. Na chodbě byla tma, zavolala jsem „Mary“, ale odpovědí mi bylo jen pleskání bosých nohou po dubové podlaze, šustot hedvábí a naříkavě vzlyky. Úplně ztuhlá strachem jsem ještě stačila zabouchnout dveře a ten hluk vzbudil Mary, která se vrátila už před půl hodinou, když já už spala.

Po čtrnácti dnech mi vypravovala Mary – a musím dodat, že je pravdomluvná stará panna – že vstala v noci asi ve čtyři hodiny, aby zajistila okenici, kterou lomcoval vítr. Přísahala na to, že za okny knihovny viděla silné světlo, kroužící kolem temné hlavy. Nikdo by jí nedokázal vymluvit, že to byl rozhněvaný světlonoš.

Zmiňuji se o těchto událostech proto, že právě tato noční dobrodružství působila velice rušivě na mé nervy, již tak od přírody přecitlivělé, a domnívám se, že v tomto stavu jsem snadno podléhala nadvládě madame, která na mne působila tak, že jsem byla zřídkakdy schopná jí odporovat. Její charakter se začal vyjevovat jako ponurý a zlomyslný. Celé večery vysedávala s biblí na kolenou, ale zapomínala obracet stránky. Požádala otce o zapůjčení některé ze Swedenborgových knih. Když jsme se za špatného počasí procházely po terase před okny otcovy pracovny, byla zachmuřená a nemluvná, pak mne náhle objala, usmívala se a ptala se mrazivě: „Nejste unavená, drahoušku? Není vám zima?“

Zpočátku mne tyto náhlé záchvaty něhy překvapovaly, ale brzy jsem nalezla klíč k objasnění jejich proměn: Její přátelský cit se totiž projevoval pouze tehdy, když se za oknem domu objevila otcova tvář.

Nevěděla jsem, co si o jejím počínání mám myslet; měla jsem z té ženy hrůzu, protivila se mi její společnost a po setmění jsem každou minutu s ní prožívala jako na mučidlech. Když tak vysedávala s modlitební knihou na kolenou, byla bych ráda uvěřila, že se modlí, to by ji v mých očích zlidštilo, ale zatím jsem viděla jen přivřené, do neznáma hledící oči a pohrdlivě svěšené koutky úst. Zdálo se mi, že se ušklíbá.

Svou prohnaností se jí podařilo získat náklonnost našeho faráře, dokonce i mého otce, jemuž si pod záminkou, že se s ním chce poradit o mé četbě, stěžovala, jak trpí mou svéhlavostí a neposlušností. Faktem bylo, že jsem se chovala jako tichá a ukázněná žačka. Myslím, že mě tím chtěla ponížit, dokonce se po domě povídalo, že se chce vlichotit do otcovy přízně a vetřít se na místo paní Ruskové.

Došlo to tak daleko, že si mě otec pozval do své pracovny.

„Velmi mě mrzí, že musím poslouchat od madame stížnosti na tvou neposlušnost. Dokonce mě žádala o svolení udílet ti tresty. To jsem samozřejmě odmítl, ale už samotná žádost dokazuje, jak je s tvým chováním nespokojená. Náklonnost přikázat nemohu – úctu a poslušnost ano, a trvám tedy na tom, abys ji madame prokazovala.“

„Ale, pane,“ řekla jsem roztrpčena tou nespravedlností, „vždycky jsem udělala to, o co mne žádala, a neřekla jsem jí jediné neuctivé slovo.“

„Myslím, že sama sobě nemůžeš být dobrým soudcem,“ řekl otec přísně. „Teď jdi a buď poslušná.“

Takovou křivdu mé srdce neuneslo. Když jsem došla ke dveřím, rozplakala jsem se, ale neodvážila jsem se již nic namítnout.

„Neplač, Maud,“ řekl otec a políbil mě na čelo. „Přemýšlej o svých chybách a polepši se.“ Doprovodil mě na chodbu a poslal za vychovatelkou.

V učebně jsem si dodala odvahy a poprvé jsem madame vyčetla, jak nespravedlivě si stěžovala.

„Vidíte, že jste zlé dítě,“ řekla madame s trpkým úsměvem. „Neumíte přijmout kritiku. Abyste se uklidnila, přečtěte mi nahlas tyto tři – lépe čtyři kapitoly z bible.“

V těch kapitolách nebylo nic, co bych musela vědět. Když jsem dočetla, řekla madame:

„A teď se, drahá, naučíte nazpaměť tuto modlitbu – to prospívá pokoře srdce.“

Byla to dlouhá modlitba a já se pustila do práce s dokonalou nechutí.

Nebyla jsem jediná, kdo neměl madame de la Rougierre rád. Paní Rusková tvrdila, že krade brandy a víno, a předstírá, že ji bolí žaludek. Dávala madame bez servítků najevo, co si o ní myslí. K vyhlášení války došlo jednoho dne, kdy mě madame poslala za paní Ruskovou pro brandy se vzkazem, že je jí nevolno. Po hodině se paní Rusková objevila u její postele s nějakými pilulkami a hořčičnými plackami a od té chvíle byla neodvolatelně nenáviděna.

Nedobré vlastnosti mé vychovatelky mi velmi ztrpčovaly život; sčítala jsem její nedostatky, ale teprve dvě epizody, v nichž jsem odhalila špatnost její duše, potvrdily mé nepříjemné podezření.

Jednoho dne jsem ji zastihla, jak s uchem na klíčové dírce otcovy studovny naslouchá, co se děje uvnitř. S dychtivě pootevřenými ústy hleděla ke schodišti, odkud by ji mohl někdo překvapit. S pocitem hanby a hnusu jsem ustoupila do stínu, a ač jsem měla v první chvíli chuť po ní vrhnout svícen, vrátila jsem se celá popletená do pokoje. Takovou drzost a nevychovanost jsem ještě nezažila. V pokoji jsem se vzpamatovala z úleku a plna rozhořčení jsem se vydala zpět. Když jsem přišla na roh chodby, sestupovala madame po schodech. Myslím, že zaslechla mé kroky.

Rychle se ke mně obrátila: „Jsem ráda, že vás vidím, mé dítě. Půjdeme se trochu projít.“

V tom okamžiku se otevřely dveře otcovy pracovny a vyšla paní Rusková. Byla rozčílená, v obličeji celá rudá.

„Pán říkal, madame, že si tu láhev brandy můžete nechat,“ řekla energicky. „Velice ráda se jí zbavím – a vás také.“

Madame na ni pohlédla s pohledem plným nenávisti a zloby. Posměšně se uklonila.

„Když už musíte pít, tak si opatřete vlastní láhev,“ řekla paní Rusková. „Můžete si pro ni dojít do špižírny sama. Mě už svými rozmary neobtěžujte.“

Nešlo jen o bezvýznamnou šarvátku. Madame se totiž podařilo získat na svou stranu pokojskou Annu Wixtendovou, a to tím způsobem, že mě přemluvila, abych jí darovala nějaké své šaty. Paní Rusková ale přistihla Annu, jak se krade po schodech k pokoji madame s lahví brendy pod zástěrou. Ann, prostá nezáludná duše, řekla pravdu. Madame jí nařídila, aby brendy koupila ve vsi a přinesla tajně do její ložnice. Paní Rusková láhev zabavila a objevila se s ní před mým otcem. Otec ji vyslechl a zavolal si madame, která se prokázala ušmudlaným papírem, na němž nějaký doktor, kterého nikdo neznal, předpisoval madame vrchovatou lžíci brendy s několika kapkami opia pokaždé, když ji přepadnou žaludeční potíže. Otec, který usoudil, že láhev vydrží madame rok a možná i déle, rozkázal, aby paní Rusková brandy vrátila.

Tuto bitvu vyhrála tedy madame. Byla na koni, vrátila se jí dobrá nálada. Půjdeme tedy na procházku a bible zůstane v šuplíku.

Rozhodla jsem se, že s ní budu mluvit co nejméně, stále jsem byla ještě pobouřena její podlostí, ale taková předsevzetí netrvají u mladých lidí dlouho, a tak když jsme došly na okraj lesa, hovořily jsme spolu jako obvykle.

„Do toho lesa nechci jít,“ požádala jsem ji.

„A proč ne?“

„Je tam pohřbena moje matka.“

„Tam v té hrobce?“ ptala se madame dychtivě. Přisvědčila jsem.

„To je tedy podivný důvod. Jen se pokloňte památce své matky. Co by asi vašim vrtochům řekl otec. Jsem tu přece s vámi, tak pojďte – alespoň kousek.“

A tak jsem, i když váhavě, souhlasila.

Vychovatelka vypadala rozrušeně, posadila se na travnatou hráz a opřela si čelo o konečky prstů.

„Jak krásně smutné,“ mumlala. „Je to nádherná hrobka, závidím vám vaše pocity. Jak hluboce se můžete roztesknit pro tu mrtvou. Pohleďme, tady je nějaký nápis. Jsem unavená – což kdybyste mi ho hezky nahlas přečetla?“

Postoupila jsem tedy vpřed a pak jsem se ohlédla k madame. Ohromeně jsem se dívala do rozšklebeného obličeje – nebylo pochyb, madame se mi vysmívala. Když jsem se otočila, předstírala, že dostala záchvat kašle. Protože jí ale došlo, že jsem prohlédla její divadlo, zasmála se nahlas a řekla:

„Nepohoršujte se, dítě, jen mě napadlo, jak jsou ty nápisy hloupé. Mrtvé tím nevzkřísíme. Chvalozpěv o zesnulých se časem změní na hloupost živých. Rozhodně žádný nápis na hrob nechci. Co o tom soudíte, má drahá? Co myslíte, straší na tom vašem Knowlu?“

„Proč se ptáte?“ řekla jsem a zrudla. Dostala jsem strach a byla jsem z jejího proslovu a otázky popletená.

„Říkala mi o tom Anna Wixtedová, nějaký duch prý chodí po domě – je to hnusné! Všude samé hrobky a kolem dokola jen hustý les. Nikde žádná pomoc.“ Madame zakroutila strašně očima, jako by uviděla strašidlo. Bylo-li tu vůbec nějaké, pak sedělo právě vedle mě.

„Pojďme pryč, prosím,“ zaprosila jsem. „Začínám se tu bát.“

„Ale co vás nemá, má drahá, proti strachu musíte bojovat. Jen zůstaňte hezky sedět. Je to vzrušující, ta blízkost mrtvých – zvláštní. Už jste někdy viděla ducha, dítě?“

„Prosím vás, mluvte o něčem jiném.“

„Jste vy ale hlupák, anebo možná nejste,“ zahleděla se na mne zkoumavě. „Já ducha viděla, zrovna včera, vypadal jako opice, měl velice hříšný obličej a velké bílé oči. Byl odporný,“ vydechla.

„Mlčte, madame,“ vykřikla jsem. „Vy mě chcete vystrašit.“

„Dobře, dobře, blázínku, jak si přejete.“

Horlivě jsem přikývla.

„Váš otec je hodný člověk,“ řekla madame.

„Je to nejmilejší člověk na světě. Nevím, čím to je, ale já se ho tak bojím, že jsem mu to ještě nikdy neřekla.“

Tato důvěrnost k madame nebyla projevem náklonnosti, ale pramenila ze strachu; jednala jsem s ní, jako by v sobě měla kouska lidskosti, v naději, že mi ji nějak dá najevo.

„Navštívil vašeho otce před několika měsíci nějaký doktor z Londýna?“

„Ano jmenoval se Bryerly. Byl tu několik dnů. Pojďme zpět, snažně vás prosím.“

„Hned, dítě. Má váš otec velké bolesti?“

„Nemá, co tím myslíte?“

„A jaká nemoc ho trápí?

„Nemoc? Vždyť otec vůbec nemocný není!“ Zaslechla jste snad něco?“

„Moc jsem toho neslyšela, ale když ho navštěvuje doktor, tak tu nějaké problémy jistě budou.“

„Ale to nebyl lékař, pokud vím, je ten člověk doktorem bohosloví, swedenborgián. Otec k té sektě patří. Proto přijel.“

„To ráda slyším, drahoušku, ale stejně, váš otec už je velmi starý a vy jste ještě dítě. Myslí na vaši budoucnost? Sepsal již poslední vůli? Je velice bohatý a měl by vás včas zajistit.“

„Není třeba spěchat, madame. Na poslední vůli má ještě dost času,“ řekla jsem chladně, protože se mi téma tohoto rozhovoru vůbec nelíbilo.

„On skutečně nepořídil žádnou závěť?“

„Nikdy jsem se o to nezajímala.“

„Nelžete, vy darebačko. Pročpak to přede mnou tajíte? Vy nejste tak hloupá, jak se děláte. No tak, dítě, povězte mi to – co je v té závěti? Kdy ji napsal?“

„Ale já doopravdy o ničem takovém nic nevím. To je věc mého otce.“

„Samozřejmě, jen mě tak napadlo, že by ho nezabilo, kdyby takovou závěť sepsal, to mu přece život nezkrátí. Kdyby svou vůli včas nesepsal, mohla byste ztratit část svého majetku, a to by vás přece mrzelo.“

„Nic by mě nemrzelo. Vím, že mě otec miluje, a to mi stačí.“

„No, no, přeci nejste taková husička! Vy dobře víte, co v té závěti je,“ vzala mě za ruku a tiskla mi malíček. „Tak honem, mluvte, nebo vám ten krásný prstíček zlomím,“ chrčivě se zasmála a přitlačila.

Vykřikla jsem bolestí, ale madame se nepřestala smát.

„Povíte mi to?“

„Ano, pusťte mě, vždyť to bolí!“

Nepovolila hned, ale ještě chvíli mě mučila a šklebila se mi do očí.

„Dejte na mou radu, hlupáčku, a mluvte. A nebrečte.“

„Zlomila jste mi prst,“ vzdychla jsem.

„Trochu si ho promněte a pofoukejte,“ zasmála se. „Jste protivná holka, myslím, že už si s vámi nebudu hrát. A jde se domů.“

Cestou k domovu madame na mé otázky neodpovídala, a předstírala, že je uražená. Vůbec jsem to nečekala, myslela jsem, že se mi omluví.

Její mlčení netrvalo dlouho. Po několika dnech se naše vztahy upravily. Ještě často zavedla hovor na otcovu závěť, ale už nikdy nepokládala přímé otázky a nevynucovala si odpovědi. Dlouho jsem nechápala, proč ji otázka našeho majetku tolik zajímá. Nakonec jsem na příhodu u matčiny hrobky zapomněla.

Myslím, že všechno ženské obyvatelstvo v domě se té cizinky bálo – s výjimkou paní Ruskové, která své nepřátelství dávala okázale na srozuměnou. V mém pokoji vedla dlouhé monology:

„Odkud vlastně pochází – je to Francouzka, Švýcarka nebo je z Kanady? S kým žije? Kde je její rodina? Nikdo o ní nic neví. Předpokládám, že si pán něco o její minulosti zjistil. Pořád má nějaké tajnosti s Wixtedovou, ale já jí to zarazím. Věčně jen šeptají a drbají, ale o práci to určitě nebude. A jak se umí přetvařovat, ta stará kočka. S dovolením, slečno, je to snad sám ďábel, přistihla jsem ji jednou, jak krade pánovi gin, sklenici dolila vodou, ta se, pane, vyzná, ta čarodějnice. Všechny služky se jí bojí. Kateřina Jonesová ji viděla v posteli, jak spí po té procházce, kdy vás tak vystrašila, šklebila se prý jako lucifer, není divu, že jste z ní taková nervózní, já si myslím, že ona –“ a tak dále.

Paní Rusková měla postřeh; byla jsem nervózní a má nervozita rostla. Ta strašná žena to se zalíbením sledovala a určitě se z toho radovala. Večer jsem měla strach, že se na noc ukryje v mé ložnici a bude mě strašit. Zdály se mi o ní sny, něco příšerného.

Jednou se mi zdálo, že mě vede do knihovny, nad hlavou má svíci a cestou cosi drmolí, čemu není rozumět. Po špičkách jsme došly k tomu dubovému příborníku, jehož klíč mi před časem otec za tak zvláštních okolností ukázal. Připadala jsem si jako zloděj. Ve dveřích skříně trčel klíč a madame mi přikázala, abych jím otočila. Dvířka se rozletěla a v nich, těsně u mého obličeje, se objevila otcova bledá tvář, jejíž zmodralé rty se rozevřely a ozval se křečovitý výkřik: „Smrt!“ Svíce zhasla, madame zmizela a já jsem se s jektajícími zuby probudila v posteli. Třásla jsem se po celém těle a trvalo nejméně hodinu, než jsem se z toho hysterického záchvatu probrala.

Asi tak z té doby si pamatuji na příhodu s podomním obchodníkem, potulným cikánem, který se zastavil na Knowlu a nabízel různé tretky – stuhy, punčochy, krajky i levné šperky. Taková příhoda příjemně rozptýlila nudu z jednotvárného života v domě. Když postavil svůj koš na nádvoří, já a Kateřina jsme si se zájmem začaly prohlížet zboží. Přišla také madame. Když ji cikán uviděl, usmál se na ni jako na starou známou a řekl, že doufá, že se „madamasel“ daří dobře, a že by ho ani ve snu nenapadlo, že ji tady uvidí.

„Madamasel“ mu roztržitě poděkovala a vypadala, že je jeho přítomností pořádně vyvedena z míry.

„Nabízí krásné věci,“ řekla nám. „Kateřino, běžte a řekněte to paní Ruskové. Potřebuje nůžky a nějakou krajku, nedávno o tom mluvila.“

Když Kateřina odešla, madame řekla:

„Byla byste tak hodná, dítě, a přinesla mi peněženku? Je na stole v mém pokoji. A vezměte i svoji.“

Kateřina se vrátila s Paní Ruskovou. Konečně muž, který by jim o té protivné Francouzce mohl něco povědět. Otálely s koupí tak dlouho, až konečně madame odešla. Ale cikán byl jako vyměněný. Nikdy tu ženu neviděl. Říká všem Francouzkám madamasel, má je rád, protože kupují a ještě přivedou své přítelkyně, proto se k ní choval tak přátelsky.

Jeho vysvětlení bylo přinejmenším chabé. Když se vyptávaly dál, koktal a nakonec utichl a už z něj nedostaly ani slovo.

Samozřejmě že ho madame podplatila. Viděl ji podkoní Tom Williams. Když si prohlížela zboží, naklonila se k cikánovi a něco mu rychle šeptem, ale důrazně povídala. Pak mu do koše strčila peníze.

Madame se vrátila od obchodníka a vyzvala mě k procházce, která byla součástí našeho denního režimu. Šly jsme po širokém rašelinovém výběhu pro ovce mezi Knowlem a scarsdaleským kostelem. Nesla jsem v ruce košíček s několika obloženými chleby, chtěly jsme si uspořádat svačinu na nedaleké vyhlídce.

Madame se neobvykle brzy unavila, sedla si na schůdky vedoucí přes plot, chvíli odpočívala a pak začala svým nosovým hlasem zpívat starou bretaňskou píseň o ženě s prasečí hlavou:

Nebyla žena ani prase,

člověka bys marně hledal v ní,

napůl mrtvá, napůl živá zase,

půlka těla teplá, půlka chladná,

kost a hnáty.

Zpívala ding, dong, břitkou hranu,

strach z ní šel, ať dělo se co dělo,

i prasata se jí bála, brachu,

jen představ si, na tváři škleb

a mrtvé tělo.

Čím krmila se nikdo nevěděl,

zda jedla maso nebo žrala žaludy,

snad pocházela z vepřů těch,

co přeplavali jezero Genezaret,

duše ďábla měch.

Snad byla kdysi ženou Ahasvera,

co půstu mrzce zrušil slib,

a vepřová ta hlava jí teď v potupě a trestu

sluší líp.

Ta balada pokračovala ještě dalšími slokami, madame je drmolila a neměla se k pochodu. Viděla jsem ji, jak se pokradmu mrkla na hodinky, jako by někoho čekala.

Asi po deseti minutách vstala a pokračovaly jsme v cestě. Několikrát pohlédla směrem ke vsi Trillsworth, která ležela trochu vlevo před námi. Když uviděla, že sleduji její pohled, řekla:

„Co je to za kouř?“

„To je Trillsworth, madame. Je tam železniční stanice.“

„Železnice? Tak blízko – kam vede ta trať?“

Řekla jsem jí to. Už se dál nevyptávala. Blížily jsme se ke kostelu. Scarsdaleský kostel a jeho okolí je velmi malebné místo; vlnící se ovčí cesta se náhle rozšiřuje a klesá v širokém údolí s potokem, podél něhož se na zeleném palouku zvedají rozvaliny starého opatství, zarostlé vysokými stromy. V korunách se černala havraní hnízda.

Madame se zhluboka nadechla a ukázala na ruiny.

„Pojďme dolů, drahá, podíváme se na hřbitov.“

Jak jsme sestupovaly dolů po svahu, krajina na sebe brala smuteční nádech, ale nálada mé vychovatelky se lepšila.

„Podívejte se, kolik tu je náhrobních kamenů – sto, možná dvě stě. Ach ano, vy se mrtvých bojíte – já vás naučím je milovat. Chtěla bych být půl hodiny mrtvá. Tak ráda bych to zkusila.“

Došly jsme k potoku, odkud vedly ploché dlažební kameny ke hřbitovní zdi s malou brankou.

„Tak pojďte,“ zvolala madame. Pozvedla obličej a nasála vzduch, jako by větřila. „Však už jsme blízko cíle. Budete je milovat tak jako já. Za mnou, dítě, zahrajeme si trochu, já jsem madame Morgue – paní Márnice! Představím vám své přátele, pana Mrtvolu a pana Kostlivce,“ šíleně se rozesmála, postrčila si z temene paruku i s čepcem a obnažila holou lebku. Připadala mi šílená.

„Já s vámi nepůjdu, madame,“ vytrhla jsem svou ruku z její a ustoupila o několik kroků zpět.

„Tak vy nepůjdete na hřbitov? Chcete tu zůstat sama – jen se podívejte, slunce zapadá, budete se bát.“

„Zůstanu zde!“ Děsila jsem se jejích výstředností – a raději bych bývala zahynula tam, kde jsem stála, než abych prošla brankou na hřbitov.

„Tak čekejte,“ řekla madame. „Nezdržím se dlouho.“

Vyhrnula si šaty nad kolena a poskakovala po náhrobních kamenech jako kněžka při Valpuržině noci. Mumlavě si začala pobrukovat jednu z těch jejích morbidních písní a rozeběhla se ke zřícenině.

Až po třech letech jsem se dozvěděla, co se na hřbitově vlastně událo. Vyprávěla mi to osoba, která byla počínání mé vychovatelky náhodným a nepozorovaným svědkem.

Madame se na hřbitově setkala s neznámým mužem, který ji tam očekával. Seděl na jednom z náhrobních kamenů a pokuřoval z dýmky. Byl to trochu zavalitý muž, dosti mladý, křiklavě oblečený do zeleného kabátu s kulatě střiženými přednicemi, barevné vesty a pestrých kalhot. Když se k němu madame přiblížila, zvedl svůj celkem hezký obličej, a aniž vyjmul dýmku z úst, pokývl jí s drzým a rozmrzelým výrazem.

„Halo, Deedle, tady jste,“ řekla madame na přivítanou. „Jsem tu sama, ale ona čeká venku u potoka. Trochu jsem ji postrašila, nemůžeme si dovolit, aby věděla, že se známe.“

„Máte čtvrt hodiny zpoždění. Přišel jsem kvůli vám o zápas,“ zcela nespolečenský si odplivl. „A říkejte mi Dude.“

„Tak tedy, Dude, je velmi hezká, taková, jaké máte rád – úzká v pase, bílé zuby, hezké oči, útlé kotníky,“ vychytrale se zasmála.

Dud nevzrušeně pokuřoval. „Pokračuje,“ řekl a pokynul jí hlavou.

„Učím ji zpívat a hrát. Má sladký hlásek a je nadaná.“

„Já ženský jekot nesnáším,“ řekl Dud. „V Curl Divan jedno takové strašidlo je. Zpívá pořád o vílách a květinách. Mňouká na jevišti jako kočka.“

„Prohlédněte si ji a pak se můžete rozhodnout. Když půjdete kolem potoka, projdete kolem ní.“

„A co když se mi nebude líbit?“

„Jak chcete. Každý není tak náročný.“

„Chcete snad říci, že se kolem ní někdo točí?“

„Říkám to, co povídám,“ zašklebila se madame.

„Nechte si ty průpovídky, babičko,“ řekl Dud líně. „Tak co, má nápadníka?“

„Řekla bych, že ano.“

„Vy byste řekla – já bych řekl, takhle se daleko nedostaneme. Teď je to ještě slušné dítě, ale co z ní bude, až dostane vaší školu?“ Pohlédl na madame přes slonovinové držadlo hole.

„Chybí vám smysl pro jemnou konverzaci, Dude,“ řekla madame. „A pak také nechápu nač ten spěch.“

„Já nespěchám. Mužský se stejně nemá ženit, dokud si trochu neužije. Zatím nemám chuť plandat se s ní někde na jarmarcích a kostelech. Prý je kvakerka, to ještě scházelo – na každém koleně jedno dítě a na mne nebude mít čas.“

„Jste pořád stejný, rozumná řeč s vámi není. Dobře, Dude, my tedy půjdeme domů a vy můžete běhat třeba za tou přihlouplou Hawkesovou – sbohem!“

„Zavři pusu, ty hloupá,“ řekl Dud a na tváři se mu objevil zlý úsměšek. „Neřekl jsem, že se na to děvče nepodívám, vlastně kvůli tomu jsem přišel. Pak uvidím, co dál.“

„Běžte, ale jen se dívejte. Víte, Dude, ona je trochu plachá.“

„To jste mi neřekla – dobře,“ zarazil madame, která se chystala k proslovu. Potřásl jí rukou. „Sbohem, babičko, teď si ji omrknu, a jestliže se mnou budete chtít příště mluvit, buďte přesná.“

Rozešli se. Dud kráčel přes náhrobky a holí sesekával vršky kopřiv. Madame se loudala otevřeným prostranstvím, abych ji viděla, kdybych se snad za ní pustila.

Čekala jsem stále u potoka a dívala se do zuřivého proudu. Zaslechla jsem na cestě kroky a uviděla muže, který si mě s dýmkou v puse a familiárním úsměvem na tváři zvědavě prohlížel. Příliš dobrých mravů asi v životě neposbíral. Ulevilo se mi, když po chvíli pokračoval v chůzi a zmizel za ohbím zdi.

Poslední šikmé paprsky slunce ozařovaly vršky stromů, schylovalo se k podvečeru. Chtěla jsem na madame zavolat a vyzvat ji k návratu, ale ona byla vždy v opozici a určitě by se naschvál na hřbitově ještě chvíli zdržela.

Pak jsem uviděla, že se ten muž v zeleném kabátu vrací. Pyšně si vykračoval a otáčel hůlkou v ruce. Zamířil rovnou ke mně.

„Ztratil jsem tu někde rukavici, slečno,“ řekl. „Neviděla jste ji?“

„Ne, pane,“ řekla jsem odmítavě, téměř uraženě. Nestávalo se mi často, že by mě takhle oslovil muž.

„Musela mi upadnout někde u vašich nohou, slečno,“ řekl.

„Ne, pane,“ opakovala jsem. „Nic tu není.“ Začalo mi být úzko.

„Nebojte se slečno,“ řekl a celkem mile se usmál. „Nebudu vás prohledávat. Jenom jsem trochu žertoval.“

Na nic jsem nečekala a zavolala nahlas: „Madame! Madame!“

Mladík zapískal na prsty a pak opakoval po mně: „Madame! Madame! – Je hluchá jak poleno. Vyřiďte jí mé pozdravy a – že jste krásná,“ a se smíchem a zamilovaným pohledem odešel.

Neměla jsem prostě na příjemné výlety s madame štěstí. Má vychovatelka zhltla chlebíčky a pak jsme se vrátily domů. Byla jsem dost unavená, a tak jsem se s madame rozloučila.

„Zítra přijede na návštěvu ta dáma?“ zeptala se madame, která věděla o všem, co se v domě chystá. „Už jsem zapomněla, jak se jmenuje.“

„Lady Knollysová.“

„Zvláštní jméno – je mladá?“

„Asi padesát, myslím.“

„Hm, žádná mladice. Je aspoň bohatá?“

„To nevím, má sídlo v Derbyshire.“

„Derbyshire – to je anglické hrabství, že?“

„Ano, madame,“ odpověděla jsem se smíchem. „Už jsem vám to dvakrát říkala.“ Vyjmenovala jsem jí ještě jednou všechna velká města a řeky v okolí.

„Dobře, dítě, to stačí,“ přerušila mě madame netrpělivě. „Ta lady Knollysová je vaše příbuzná?“

„Je to otcova sestřenice.“

„Byla bych velmi ráda, kdybyste mne mohla představit.“

„Jak si přejete, madame, to je pro mne maličkost.“ Zřejmě si potrpěla na známosti s lidmi s titulem.

„Nezapomenete?“

Ještě dvakrát během večera mi můj slib připomněla. Její dychtivost mi byla k smíchu.

Bohužel žijeme ve světě, který nám připravuje různá zklamání. Ráno zůstala madame s chřipkou v posteli a jediné, oč se zajímala, bylo teplé jídlo a Jamesův prášek.

Ležela v posteli jako mrtvá, přidružily se ještě bolesti ucha, ale přece jen se zvedla na loktech, když jsem ji přišla navštívit, a zamumlala:

„Jak dlouho se lady Knollysová zdrží, drahoušku?“

„Myslím, že několik dní.“

„To je smůla – snad mi bude zítra lépe. Podejte mi lék, dítě, ta bolest v uchu je nesnesitelná.“

Tím naše konverzace skončila. Madame se zlostně obrátila ke zdi a hlavu zabořila do staré kašmírové šály.

IV.
MONIKA KNOLLYSOVÁ

LADY KNOLLYSOVÁ PŘIJELA PŘESNĚ podle ohlášení; doprovázel ji její synovec, kapitán Oakley.

Přicestovali krátce před večeří a ještě se stačili odebrat do svých pokojů, aby se převlékli. Když jsem si chystala večerní toaletu, Mary Quinceová mě bavila barvitým popisem mladého kapitána, který se na ni, když ho potkala na schodišti, „hezky usmál“ a ustoupil galantně stranou, aby mohla projít.

Myslím, že jsem tehdy byla na svůj věk poněkud dětinská, ale povídání Mary Quinceové mě zaujalo. Ve své fantazii jsem si malovala barevný obrázek toho hrdinného vojáka, ale trochu pokrytecky jsem Mary dávala najevo okázalý nezájem. Nicméně jsem ten večer věnovala svému oblečení neobyčejně velkou pozornost. Když jsem sešla do obývacího pokoje, mluvila zrovna lady Knollysová s otcem. Nebyla ještě stará, pouze zralá, energická, veselá, skoro rozpustilá a velice hezky oblečená. Na hlavě měla něco, co jsem nebyla schopna pojmenovat – nebyl to čepec, jen taková lehká a vkusná pokrývka hlavy s bohatou krajkou. Uviděla mě a povstala křepce jako mladá dívka; byla trochu vyšší postavy; usmívala se a šla mi vstříc.

„Tak tohle je moje malá sestřenička,“ políbila mě na obě tváře. „Já jsem Monika, dlouho jsme se neviděly – naposledy, to jste ještě nebyla větší než tento nůž na dopisy. Pojďte trochu ke světlu, ať si vás prohlédnu. – Komu je podobná? Jste hezká jako vaše matka, ale nos máte Aylmerů – a není to špatný nosík! A oči, ty jsou po matce. Z vás nemá nic, Austine.“

„Tím lépe, Moniko,“ řekl otec, trochu cynicky se usmál, ale pak dodal přátelsky: „Jen žádné ohledy.“

„Víte, Austine, vy jste byl vždycky ošklivý, není to pravda, Austine?“

„Nechtějte na mně, abych svědčil sám proti sobě, Moniko. Něco takového anglické právo nezná.“

„To máte pravdu, jenže když to dítě nevěří vlastním očím, musíme ho přesvědčit. Podívejte se, jak se červená – sluší jí to. A ty útlé ruce a útlé nožky také nejsou k zahození. Jak je stará?“

„Kolik je vám let?“ opakoval otec otázku.

Pohlédla mi do očí.

„Mají šedou barvu – velké, hluboké, něžné. Až půjdete do společnosti, všichni básníci na vás budou skládat verše, má drahá. O každé vaší řase.“

Stojí za zmínku, jak očividně se měnila otcova nálada, když hovořil se svou upovídanou sestřenicí. Mládl, a jestliže se u něho neprojevovala veselost – na to žil již příliš dlouho osaměle – jasně jsem cítila, že se u něj probouzí pochopení pro humor, jako by ho veselé Moničino žvatlání vracelo do dob jeho mládí. Teď jsem si teprve uvědomila, jak těžký život dobrovolně vedl – já mu nebyla společnicí, vždyť jsem se chovala jako dítě a navíc jsem snad až zbytečně respektovala přání nikdy nerušit neočekávanými otázkami jeho samotu.

A tak jsem s překvapením slyšela, jak vtipně umí otec odolávat žertovným výpadům, a obdivovala se jeho humoru a zběhlosti ve škádlivé konverzaci. Dokonce i zšeřelý pokoj jako by se náhle rozsvětlil a přísná místnost se změnila ve veselý salón.

Právě uprostřed rozhovoru vešel do místnosti kapitán Oakley – dokonale se vyrovnal mým představám mužů z módního světa, o jehož nádherách jsem již leccos četla v třísvazkových pamětech z veřejné knihovny. Byl hezký, elegantní, s tmavými vlasy, knírem i licousy v trochu žensky souměrném obličeji. Tenkrát jsem ještě nepostřehla chlad v jeho očích a krutý oblouk rtů, to znamení rozmařilosti a krutosti. Byla jsem mladá a žádné praktické zkušenosti o dobru a zlu, jak se projevují u lidí, jsem neměla a kapitán byl ke mně milý a hovořil se mnou s vážnou vlídností, úplně jinak, než jsem byla zvyklá z rádobyduchaplných řečí ve venkovských rodinách, kam jsem občas zajela na návštěvu.

Dozvěděla jsem se, že jeho dovolená zítra končí, a s údivem jsem zjistila, že mi to působí bolest. Ve své nezkušenosti jsem si činila brzy nároky na to, co mi dělalo radost. Pozornost toho zábavného a příjemně ohromujícího muže mi lichotila a on věnoval dost své duchaplnosti na to, aby mě rozesmál. Nebyla jsem hloupá, ale musím přiznat, že jsem jen tak tak udržela rozhovor na jeho úrovni, hltala jsem jeho vyprávění o krajích a lidech, které jsem nikdy neviděla, a cítila jsem, jak své vyprávění přizpůsobuje ohleduplně mé chápavosti.

Sestřenice hovořila s otcem – tedy, hovořila ona a otec občas přikývl nebo řekl několik slov souhlasu nebo na svou obranu, zdálo se, že mu taková debata celkem vyhovuje.

Asi po půl hodině si mne sestřenice odvedla do sousedního pokoje; oba pány – obávám se, že dost rozdílného založení – jsme nechaly, aby se nějakou dobu bavili sami.

„Posaďte se vedle mne, má drahá,“ řekla a pohodlně se usadila do lenošky. „Povězte mi, jak s otcem vycházíte. Býval dřív docela zábavný, ale teď – zdá se mi uzavřený. To jsou vaše kresby?“

„Ano, za nic nestojí. V pokoji mám v deskách pár zdařilejších.“

„Vůbec nejsou špatné. Hrajete také?“

„Ano – tedy, trochu.“

„Někdy si vás musím poslechnout. Otec vám asi moc zábavy nedopřeje, vypadáte zaraženě. Doufám, že z vás nechce mít jeptišku nebo puritánku. Není váš otec přívržencem Páté monarchie? Čím se to vlastně zabývá?“

„Je swedenborgián.“

„Ach, ano, hrozné slovo. V té víře se nevyznám, ale určitě jsou to pohani. Vykládá vám někdy o těch hloupostech?“

„Ne, nikdy. Já chodím každou neděli do kostela.“

„Tak je to správné. Swedenborgián – určitě budou všichni zatraceni. Škoda, že si Austin nevybral něco lepšího. Raději by se měl těšit ze života, třeba bez víry, a ne se oddávat takovému nesmyslnému náboženství, stejně se dostane po smrti do očistce. – No, no jen se moc nečepýřte. Kdopak vám šije šaty? Vypadáte v nich legračně.“

„Já a Mary Quinceová jsme je navrhly a paní Rusková je ušila. Myslela jsem, že jsou hezké. Všem se líbily.“

Musely být úplně absurdní, podle toho, jak je sestřenka Knollysová pobaveně okukovala. Prohlížela si je a nabírala látku s takovým udiveným zájmem, jako by byly proti všem zásadám anatomie lidského těla. Od srdce se zasmála, až jí do očí vyhrkly slzy.

„Nesmíte se na mne zlobit, Maud,“ řekla, když zpozorovala mé zahanbení. Na usmířenou mě políbila na čelo a přátelsky mě popleskala po tvářích. „Pamatujte si, že vaše sestřenka Monika mluví vždycky pravdu, a je-li nepříjemná, je to pro vaše dobro.“ Upřímně se rozesmála, až jí čepeček poskočil na čelo. „Tři švadlenky – paní Rusková, vy a Mary, tři sudičky a v tom přichází Austin jako Mackbeth a říká: Co děláte vy zde? A vy odpovíte sborem: Dílo beze jména! – Ale teď vážně, je to neodpustitelné, že Austin dovolí, aby vás oblékaly služky. Pěkně mu to vytmavím, to se spolehněte. Bohatá dědička nemůže chodit jako strašák do zelí.“

„Otec mi slíbil, že pojedu s madame a s Mary do Londýna a že si nějaké šaty vyberu. Bude-li doktor Bryerly souhlasit, pojede otec s námi.“

„To už zní lépe. Váš otec je nemocen?“

„Vypadá nemocně? Víte něco?“

„Ale kdepak, na svůj věk se drží skvěle, ale co ten doktor? Proč by se ho měl dovolovat?“

„Já – opravdu tomu nerozumím.“

„Není snad ten člověk také swedenborgián?“

„Ano, jsem si tím jista.“

„Už rozumím. Ubohý Austin si musí vyžádat svolení od kněze sekty, aby směl odjet. Spolehněte se, že s vámi otec pojede. O to se postarám sama. Nebylo by vhodné, kdyby vás poslal jen s tou Francouzkou. Jak se vlastně jmenuje?“

„Madame Rougierre.“

„A proč se nestará o vaše oblečení? Určitě je to zběhlá modistka jako všechny Francouzky.

„To opravdu nevím, ona je vychovatelka – končící vychovatelka, jak říká paní Rusková.“

„Končící – hloupost. Asi je příliš hrdá na to, aby vzala do ruky jehlu a nit. Co vlastně dělá? S péčí o vás si asi moc starostí nedělá. Kde je? Chci si s ní popovídat.“

„Je nemocná,“ řekla jsem sotva potlačujíc slzy. Po celou dobu rozhovoru jsem myslela jen na to, jak se vytratit a svléknout šaty, než se objeví kapitán Oakley.

„Co ji trápí?“

„Má chřipku a rýmu a bolí ji ucho.“

„Rýmu? Je v posteli?“

„Je ve svém pokoji, ale neleží.“

„Chci ji vidět. To není jen zvědavost, má drahá, taková vychovatelka může být velice užitečná nebo také velmi škodlivá. Poslechnu si její přízvuk. Pošlete hospodyni, ať jí vyřídí, že ji přijdu navštívit.“

„Snad bude lepší, když půjdu já,“ navrhla jsem. Bála jsem se setkání paní Ruskové s tou cizinkou.

„Dobře, Maud. Jděte hned.“

A tak se mi podařilo utéci dřív, než se kapitán mohl ještě jednou v duchu zasmát mé maškarádě.

Na chodbě jsem potkala paní Ruskovou.

„Jak se vede madame?“ zeptala jsem se.

„Na umření nevypadá,“ řekla suše hospodyně. „Jí za dva a pije, jako by přešla Saharu.“ Když jsem vstoupila do pokoje, madame si hověla na lenošce u krbu, nohy opřené o ohrazení a vedle na dosah ruky stoleček s kávou. Spěšně zastrčila pod polštář ohmatanou knížku a přijala mě ve stavu takové ochablosti, že nebýt připomínky paní Ruskové, určitě by mě vylekala.

„Doufám, že se cítíte lépe, madame.“

„Lépe než si zasloužím, dítě. Všichni jste na mne tak hodní – vidíte, paní Rusková mi přinesla kávu. Pokusila jsem se pár lžiček polknout, abych jí udělala radost.“

„A co vaše rýma?“

Zavrtěla malátně hlavou a slabě vzdychla. „Je to otrava, co se dá dělat. Ale jsem ráda, že se mnou cítíte.“

„Lady Knollysová by s vámi ráda pronesla několik vět, jestli dovolíte.“

„Necítím se tak dobře, abych mohla přijímat návštěvy,“ řekla rozhodně. „Ty bolesti v uchu jsou nesnesitelné. Sotva se držím na nohou.“ Přiložila si dlaň na ucho, sykla bolestí a rozvzlykala se.

Vycítila jsem, že madame simuluje, její přechody v chování byly příliš náhlé. Sebrala jsem všechnu odvahu a řekla: „Madame nejste přece tak nemocná, abyste nemohla vyslechnout deset vět.“

„To je od vás nestydatost, dítě, nutit mne v tomto stavu k seznamovacímu ceremoniálu s cizím člověkem. Nikdy bych si nepomyslela, že umíte být tak krutá. Ne – je to zcela vyloučeno!“ Jako na povel se na jejích zvrásněných tvářích objevily dvě slzy. Pak ztlumila hlas do šepotu. „Buďte tak laskavá, Maud, a vysvětlete lady Knollysové, v jakém stavu jste mě zastihla. A teď promiňte, musím si lehnout.“

Vrátila jsem se k lady Knollysové. Sestřenka na mě čekala stále v obývacím pokoji.

„Hledal vás tady kapitán Oakley,“ řekla a ukázala na dveře. Domníval se, že jste nás pro tento večer již opustila, a tak odešel s otcem do herny.“

Sotva to dořekla, otec se vrátil do pokoje.

„Zrovna jsem říkala Maud,“ obrátila se Monika na otce, „jak je nesmyslně oblečená.“

„Když myslíte, že je to rozumné,“ řekl otec.

„Tím jsem si jistá, a také tím, že byste se měl oženit, Austine. To děvče potřebuje někoho, kdo by je uvedl do společnosti. Takhle vypadá jako děvečka. Šikovná žena z ní může udělat okouzlující dívku.“

„Mám to brát jako nabídku?“ zasmál se otec. Výpady své sestřenice bral s obdivuhodným humorem.

„To teda můžete, Austine, ale ne ode mne. Pamatujete si na malou Kitty Weadonovou? Před osmadvaceti lety se vám líbila a měla tenkrát – stejně jako dnes – sto dvacet tisíc liber. Mezitím měla dva manžele. Je vdova, ten druhý manžel, ruský obchodník, jí odkázal celý svůj majetek. Nemá žádné příbuzné a pochází z nejlepší rodiny.“

„Vy jste vždycky ráda dávala lidi dohromady, Moniko,“ řekl otec a pohladil jí ruce. „Ale se mnou to nepůjde. Budu se muset o Maud postarat sám.“

Ulevilo se mi. Z otcova druhého manželství jsem měla hrůzu, uvědomovala jsem si, že ani on není toho nebezpečí uchráněn. Kdykoliv odjížděl do města, říkala paní Rusková: „Nedivila bych se, kdyby si jednou přivezl mladou ženu.“

Otec se s námi rozloučil a odešel, jak bylo jeho zvykem, do pracovny.

Tu poznámku jsem mé sestřenici nemohla odpustit. Ničeho jsem se tak nebála jako nevlastní matky. Dlouho jsem se však na tu milou paní zlobit nevydržela.

„Má drahá, váš otec je podivín, v některých věcech ho nesmíte brát vážně,“ řekla paní Knollysová a významně si poklepala na čelo.

Byla bych se zasmála, ale připadalo mi to vůči otci velice neuctivé.

„Jakpak se daří naší modistce?“

„Vzkazuje vám, že má veliké bolesti, a omlouvá se, že vás nemůže přijmout.“

„Hlouposti, chci tu ženu vidět. Říkáte bolest v uchu? Také to mívám. Myslím, že ji vyléčím během půl hodiny. Pojďte se mnou do pokoje, já si vezmu léky.“

Když jsme se blížily k pokoji mé vychovatelky, dveře do její ložnice se přibouchly a v zámku několikrát cvaklo, ale západka byla rozbitá.

Lady Knollysová zaklepala na dveře a řekla: „Madame, neseme vám lék, který vám určitě uleví.“

Žádná odpověď.

A tak jsme vstoupily do pokoje a nalezly jsme vychovatelku zachumlanou do přikrývky, s hlavou zabořenou do polštáře.

„Třeba spí,“ řekla sestřenice a obešla postel, aby se mohla kouknout do tváře.

Madame se ani nepohnula. Sestřenice postavila na stůl léky a jemně nadzvedla přikrývku, ale madame jako ve spánku zachrula a ještě pevněji si přitáhla deku na oči.

Přistoupila jsem k posteli.

„Madame, to jsem já, Maud, a lady Knollysová, přišly jsme vám pomoci – víme, že nespíte.“

Lady Knollysová uchopila přikrývku a zatáhla. Sotva spatřila profil nemocné, překvapeně se vztyčila a udiveně na mne pohlédla.

„Tohle, že je madame de la Rougierre?“ zeptala se se zmateným opovržením v hlase.

Madame se posadila celá rudá. Na Lady Knollysovou nepohlédla, ale dívala se před sebe na podlahu.

Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet.

„Vy jste se provdala, slečno?“ řekla Monika vychovatelce. „Od té doby, co jsem měla čest vás naposledy vidět? Vaše nové jméno neznám.“

„Ano, vdala jsem se, myslela jsem, že to víte. Doufám, že na tom není nic špatného. Můj muž má slušné postavení. Už dlouho vychovatelku dělat nebudu.“

„To, doufám,“ řekla Monika. Trochu pobledla, stále se s neskrývanou nechutí dívala na madame. „Věřím, že jste vše panu Ruthynovi náležitě vysvětlila.“

„Ano, samozřejmě – ve skutečnosti není co vysvětlovat. Jsem připravena odpovědět na jakoukoliv otázku. Když se zeptá.“

„Dobře, přesvědčím se o tom.“

„K službám, lady Knollysová,“ řekla madame a věnovala mi jeden ze svých cukrkandlových pohledů.

„Vidím, že vás bolesti přešly.“

„Jen jsem na okamžik zapomněla, ale to neznamená, že netrpím. Já vím, obyčejná vychovatelka ani nemocná být nemůže, ta může jenom umřít.“

„Půjdeme, Maud,“ řekla sestřenice posměšně. „Náš invalida teď potřebuje klid. Už můj chloroform a opium nepotřebuje.“

Když lady Knollysová přibouchla dveře, řekla:

„Vy jste necítila brandy? Ta alkoholička má za ušima.“

Asi jsem musela vypadat velice udiveně. To obvinění se mi zdálo zcela neuvěřitelné.

„Ty můj malý prosťáčku,“ smála se Monika. „O něčem takovém, jako je opilá dáma jste asi nic ve svém katechismu nečetla. No, život vás doučí – A teď si vypijeme čaj. Pánové se zřejmě odebrali na odpočinek.“

Ráda jsem souhlasila a následovala ji do ložnice.

„Jak dlouho tu ta ženská je?“ zeptala se sestřenice po delším přemýšlení.

„Několik týdnů.“

„A kdo ji doporučil?“

„Já nevím – otec mi tak málo řekne.“

Lady Knollysová chápavě přikývla. „Zvláštní,“ řekla po delší odmlce, „jak mohou být lidé hloupí. Máte ji ráda?“

„Celkem ano – tedy, skoro ji mám ráda, ale někdy mě trochu děsí.“

„Nebije vás?“ zeptala se Monika a zatvářila se bojovně, že jsem ji měla od toho okamžiku ještě víc ráda.

„Ach, to ne.“

„Ani jinak vás nezneužívá?“

„Ne.“

„Na vaši čest a slovo, Maud?“

„Na mou čest.“

„Co mi řeknete nikomu nepovím. Mohla bych tomu udělat konec.“

„Děkuji vám, sestřenko, jsem vám moc vděčná, ale opravdu mi nijak neubližuje.“

„Nestraší vás někdy?“

„Skoro nikdy – jen trochu.“

„Tak ven s tím, jak vás straší?“

„Stydím se to říci – já nevím – je na ní něco strašidelného.“

„Spíš bych řekla ďábelského – že ano? Na tom něco je, dítě. Žádnou rýmu nemá, sehrála to divadlo, aby se se mnou nemusela setkat.“

Tušila jsem, že Monika na ni něco ví, něco nepěkného o její minulosti, ale nehodlá mi to říct.

„Vy jste ji znala už dříve?“ zeptala jsem se. „Provedla něco?“

„Tahleta madame de la Rougierre – no myslím, že si tak jen říká, ale nedopověděla.

„Prosím vás, sestřenko, řekněte mi, je velmi hříšná? Já se jí tak bojím.“

„To nevím, Maud, ale její obličej se mi nelíbí a pak ještě pár jiných věcí, ale o tom si promluvím ráno s vaším otcem. A teď se mě již na nic neptejte.“

„Řekněte mi jen –“

„Neřeknu vám ani to, ani ono – prostě vám to nemohu říci. Vše potřebné zařídí váš otec. A teď mluvte o něčem příjemnějším, vy jedna zvědavá osůbko.“ Pohladila mě po tváři a vesele se rozesmála.

Na sestřenici Monice bylo něco podmanivého; byla veselá jako mladé děvče a jednala se mnou jako se sobě rovnou. Už jsem k ní necítila žádný ostych.

„Vy něco víte, ale nechcete mi to říct,“ naléhala jsem.

„Ale já jsem vám přece vůbec neřekla, že něco takového vím,“ bránila se. „Raději mi povězte, co jste mínila tím, že je na ní něco strašidelného.“

A tak jsem jí vyprávěla všechny své zážitky. Lady Knollysová zaujatě poslouchala.

„Dostává hodně dopisů?“ zeptala se.

„Viděla jsem ji, jak nějaké píše, ale co vím, dostala pouze dva.“ Do pokoje vešla Mary a chystala se upravit postel.

„Vy jste Mary Quinceová?“ zeptala se Monika.

Mary kývla na souhlas.

„Vy slečně Ruthynové posluhujete?“

„Ano, paní.“

„Spí s ní někdo v ložnici?“

„Já, paní.“

„A nikdo jiný?“

„Ne, prosím.“

„Ani občas, třeba její vychovatelka?“

„Ne, paní.“

„Jste si tím jista?“ řekla Monika a obrátila se s tou otázkou i na mne.

„Opravdu, nikdy, sestřenko,“ řekla jsem. Nechápala jsem, co má ten výslech znamenat.

Sestřenka Monika hleděla se zvážnělou tváří do krbu a mimoděk míchala lžičkou v šálku s čajem. Pak se otočila k Mary.

„Líbíte se mi, Mary Quinceová, jsem ráda, že o Maud pečujete. Chtěla bych vědět, jestli už šel Austin spát.“

Mary na mne pohlédla.

„Nejspíš bude ve své knihovně, čte dlouho do noci, ale nemá rád, když ho někdo vyrušuje.“

„Samozřejmě – to počká do rána.“ Lady Knollysová se hluboce zamyslela. „A vy už se žádných skřítků a čertů nebojte,“ usmála se na mne. „Něco vám poradím. Až půjdete vy a Mary spát, přiložte pořádně do krbu a nechte na noc svítit svíčku – a zamkněte dveře. Až budu posílat své sestřence něco k vánocům, přibalím něco i pro vás, Mary. Dobrou noc!“

Mary s uctivou poklonou opustila pokoj.

Chvíli jsme mlčky popíjely čaj. Pak Monika řekla:

„Duchy už necháme na pokoji, drahoušku. Nesmíte se zbytečně vzrušovat, to škodí pleti.“ Zahleděla se na oválný portrét, který zobrazoval chlapce s bohatými zlatými kučerami a s plachým, ale zvláštním pohledem. „Ten obraz mi někoho připomíná, určitě jsem ho již viděla. Podle šatu soudím, že byl namalován pár let před tím, než jsem se narodila. Nevíte, Maud, kdo ten pohledný mládeneček je?“

„Nevím, sestřenko, ale dole v přízemí je obraz, na který bych se vás ráda zeptala.“

„Opravdu,“ řekla a stále hleděla na již zmíněný obraz.

„Je to portrét strýce Silase.“

Při vyslovení toho jména na mě sestřenka pátravě pohlédla.

„To je zvláštní, právě jsem na něj myslela.“

„Napadlo mne, že i tento malý chlapec by mohl být on.“

Sestřenice vstala a se svíčkou v ruce přešla k obrazu. Prohlížela jeho okraje, zřejmě hledala nějaký nápis.

„Mohlo by to být vzadu,“ řekla jsem.

Sejmula obraz ze zdi a opravdu našla několik perem psaných slov:

Silas Aylmer Ruthyn 15. května 1779

Lady Knollysová se nad portrétem sklonila, přisunula si svíci, zaclonila si rukou oči a hleděla na malbu, jako by z rysů toho chlapce chtěla vyčíst nějaké tajemství.

„Mimořádný obličej,“ řekla tiše a slavnostně. „Neměly bychom ho zase pověsit?“

„Stejná tvář je i na tom obraze dole – velmi zvláštní tvář. Toto dítě vypadá jako nemocné, ale ten obraz dole mě nutí k přemýšlení.“

„Váš strýc, milá Maud, přiměl více lidí, aby o něm přemýšleli – a také ho obdivovali. Býval to idol mnoha srdcí. Jeho schopnosti byly mimořádné a stejně tak je mimořádné i jeho neštěstí. Ale není to hrdina ani zázrak. Po světě chodí jen velmi málo skutečně výjimečných lidí.“

„Musíte mi o něm říci všechno, co víte, sestřenko.“

„Proč to chcete vědět? Nic příjemného byste neslyšela.“

„Právě proto. Příjemné věci bývají obvykle nudné a já – víte, miluji tajemství. Otec mi nic neřekne a Mary a paní Rusková se hovoru o něm vyhýbají.“

„Není toho moc k vyprávění. Ostatně, víte aspoň, kde váš strýc žije?“

„Ano, to vím. V Derbyshire.“

„No prosím, něco jste už vypátrala sama. Váš otec je hodně bohatý, Maud, to víte – Silas byl mladší bratr a měl k dispozici tisíc liber ročně, což je dost, kdyby nehrál a chtěl se slušně oženit, jenže on si potrpěl na zábavu, na nákladnou zábavu, hrál vysoko a pokaždé jakoby zázrakem prohrál. Váš otec za něho platil, byly to vysoké částky. Pořád si myslím, že Silas byl nejnákladnějším a nejhříšnějším mladým mužem. Nikdy nelitoval toho, jak žil, a nepopírá, že si uměl pěkně vyhodit z kopýtka. Dnes by ovšem svou minulost rád změnil, kdyby to bylo možné.“

Dívala jsem se zamyšleně na tvář mladého hocha v oválném rámu; bylo to zvláštní, když ho malovali, bylo mu osm let, uplynulo několik jar a ten kučeravý chlapec se stal „nejnákladnějším a nejhříšnějším mladým mužem“ a uplynulo dalších pár jar a je z něho starý trpící člověk.

„Austin – váš otec – ho měl velice rád, nikdy mu jeho výstřednosti nevytýkal, ale pak, však víte, váš otec je podivín, i když vám to o něm asi ještě nikdo neřekl a vy toho víte o životě tak málo, že vám asi tak nepřipadá, ale věřte, někdy má divné nápady – tak tedy, Silas se oženil a váš otec mu to manželství nikdy neodpustil. Znal tu ženu velmi dobře, v jisté době se o ní hodně mluvilo, ne zrovna příznivě, nikdo se s ní nestýkal, a Silasovo rozhodnutí oženit se s ní znamenalo rozchod s vaším otcem. Dlouho se nenavštěvovali, pak došlo k usmíření za velmi zvláštních okolností, každý čekal, že to je definitivní konec mezi vaším otcem a Silasem, ale právě naopak – jak bych vám to řekla: slyšela jste někdy něco – něco velmi nápadného nebo pobuřujícího o vašem strýci?“

„Ne, nic mi neřekli, ale jsem přesvědčena, že něco takového přede mnou tají. Prosím pokračujte.“

„Neměla jsem se do toho pouštět,“ řekla sestřenice, „ale budiž, když už jsem začala, tak to také dokončím. Stalo se něco otřesného – nepřeháním, někteří lidé tvrdí, že se Silas dopustil vraždy.“

Zírala jsem na svou sestřenici a zřejmě jsem ani nechápala, co mi vlastně řekla.

„Ano, drahá, slyšela jste dobře. Upadl do takového podezření.“

Teď mi teprve došel smysl jejích slov.

„Ti bídáci,“ vykřikla jsem. „Samozřejmě – samozřejmě, že je strýc nevinen?“

„Ovšem,“ odpověděla sestřenice, zdálo se mi, že trochu nejistě. „Jsou tu jisté náznaky – neříkám, že důkazy – pochybnosti, vcelku dost zlé, že je takové podezření možné. Pánové v hrabství prostě uvěřili těm – falešným dohadům. Neměli ho rádi, pohoršoval je jeho nezájem o peníze, a jemu se zase nelíbilo, že nemají rádi jeho ženu. Nikdy jim to nezapomněl připomenout, dokázal je pokaždé elegantním způsobem zahanbit. To se ovšem nezapomíná. Váš otec – víte, jak je hrdý na svůj rod – ho nikdy nepodezříval.“

„Ach, to je mi jasné, ani by toho nebyl schopen!“ zvolala jsem.

„Správně, Maud Ruthyová,“ řekla Monika. „Umíte si představit, jak ho takové nařčení rozzlobilo. Okamžitě dal příkaz svému advokátovi, aby žaloval každého, kdo se dotkne cti rodu Ruthynů, ale advokát se té úlohy vzdal. Silas byl rozhodnut se bít, ale všichni se mu vyhýbali, úplně vypadl ze společnosti. Váš otec měl jistý vliv u vládnoucí šlechty, navštívil ministra a požádal ho o místo zástupce místodržícího v hrabství, ale ministr se zalekl veřejného mínění a nabídl otci místo někde v koloniích, což se vlastně rovnalo přiznání Silasovy viny. Otec toto místo odmítl a odmítl i četná další, která mu na usmířenou nabídli. Víte, Maud, dost se povídalo, že mohl váš otec pro Silase udělat víc. Před tou nešťastnou svatbou se k němu choval velkoryse, ale pak – stará paní Aylmerová byla prý u toho, když prohlásil, že Silas nedostane víc než pět set liber ročně, ty mu také dává a kromě toho ho nechává žít na svém panství. Povídá se, že je to panství dost zanedbané.“

„Vy žijete ve stejném hrabství – viděla jste ho teď někdy?“

„Ne, ne před nedávnem,“ řekla Monika a zničehožnic si začala pobrukovat nějakou francouzskou písničku.

V.
VAROVÁNÍ

RÁNO DRUHÉHO DNE vedly mé první kroky k velkému obrazu v přízemí. I když byly poznámky mé sestřenky o výstředním životě mého strýce kusé, přece jen způsobily, že jsem nyní na obraz hleděla jako na živou věc – pod čokoládovým pláštěm bylo srdce a tvář jako by vyjadřovala skrytý, avšak přítomný duševní život.

Stál tu přede mnou můj strýc Silas – hrdina se všemi svými chybami i poklesky; v očích mu hořela vášeň, na rtech jsem četla mrazivé opovržení všemi pomluvami. Viděla jsem ho takového, jakého jsem si ho přála mít: hrdinu i oběť. Hleděla jsem na něho dlouho s dívčí dychtivostí, v níž se mísila lítost s nadějí, rozhořčení s pochopením. Prudce jako záblesk jsem cítila touhu, která se utvrdila v jistotu, že to budu právě já, kdo slovem nebo činem jednoho dne přispěje k očištění jeho jména; tušila jsem, že jeho osud je nějakým nevysvětlitelným poutem spojen s mým.

Z úvah mě vyrušil hlas kapitána Oakleye. Hleděl na mne otevřeným oknem a v ruce držel čepici. Bylo krásné slunečné ráno.

„Dobré jitro, slečno Ruthynová,“ pozdravil roztomile. „Závidím vám váš dům i okolí – včera jste se ke mně zachovala ošklivě. Těšil jsem se na vaši společnost a vy zatím popíjíte čaj s tetou. Bylo mi to líto, když pomyslím, jak se má dovolená krátí.“

Nebyla jsem žádná uchichtaná vesnická slečinka. Věděla jsem, že budu dědičkou, ale domýšlivost k mým vlastnostem rozhodně nepatřila. Kapitánovy poklony mi dělaly dobře.

„Myslím to vážně, slečno. Velmi jste mi chyběla.“

Nevěděla jsem, co na takovou řeč odpovědět, sklopila jsem oči a začervenala jsem se.

„Pomýšlel jsem na to, že odjedu již dnes, má dovolená vlastně skončila, ale nevím, jestli mi teta dovolí, abych vás opustil.“

„Já? Co vás to napadá, Charlie?“ ozval se hlas lady Knollysové z vedlejšího okna. „Já vás přece vůbec nezdržuji.“

Kapitán byl výstupem své tety trochu vyveden z míry, ztlumil hlas a řekl:

„Někdy mění rychle své názory má drahá tetička, někdy sama neví, co vlastně chce, ale je tak milá a dobrosrdečná, že jí to nemůžu mít za zlé. Nemáte tušení, jak je u ní doma veselo, hlavně když odjede na sezónu do Londýna,“ poťouchle se zasmál a mrkl na mne.

Otevřely se dveře a lady Knollysová vstoupila do pokoje.

„Nezapomínejte, Charlie, že jste ohlásil svou návštěvu v Snodhurstu,“ vložila se Monika do našeho rozhovoru. „Zbývá vám už jen jeden den. Vím, že jste mluvil s hajným, ale asi si budete muset chuť na lov nechat zajít. Sliby se musí plnit, můj milý. A zavřete okno – ten ostrý vzduch je pro slečnu Ruthynovou nezdravý. Obstarejte si drožku a po obědě vyrazíte. – Maud, nebyl to zvonek k snídani?“

Kapitán s odchodem otálel, zřejmě čekal na můj pohled na rozloučenou, ale já vyšla z pokoje, ani jsem o něho očima nezavadila. Najednou se mi zdály všechny ty staré dámy protivné a kapitán se nezmohl ani na jedno slovo odporu.

V předsíni mi sestřenice Monika řekla:

„To jeho hrdličkování mu netrpte. Charlie nemá ani pětník a taková bohatá dívka jako vy by se mu hodila. Hloupý není, umí si vybrat a já bych mu přála, aby se dobře oženil, jsem přece jeho teta, ale existují jisté společenské stupně, a pak – má občas impertinentní nápady.“

„Nevím nic o tom, že by se mi dvořil,“ řekla jsem. „A vůbec se mi nezdá impertinentní. Je mi jedno jestli zůstane nebo odjede.“

„Lady Knollysová si mne se zájmem prohlédla. Vzala mě za ruku a řekla:

„Jednou ty lodýnské šviháky sama poznáte. Jsou zábavní, ale mají rádi peníze a po čertech dobře vědí, co s nimi.“

Při snídani se zeptal otec kapitána, jestli mu má opatřit psy k lovu. Začal mu vysvětlovat, kde je nejbohatší revír. Kapitán se usmíval a občas na mne mrkl. Doufám, že jsem nedala najevo, jak mě ten rozhovor zajímá. Ale Monika se obměkčit nedala.

„Žádný lov, Charlie, to je vyloučeno. – Bez urážky, Austine, ale kapitán slíbil, že dnes večer budete ve Snodhurstu.“

„Vypadá to tak,“ řekl otec, „že budete muset na kachny přijet někdy jindy, příteli.“

„Až bude vhodné počasí, napište mi a já vám ho přivezu,“ uzavřela debatu sestřenice.

Lady Knollysová svého synovce dokonale ovládala. Trochu mě zlobilo, že se tak podává její vůli. Zacházela s ním jako s malým chlapcem a to byla první věc, která se mi na sestřenici nelíbila.

Kapitán se zvedl a rozloučil. Jakmile za ním zapadly dveře, Monika se obrátila k mému otci:

„Ráno jsem ho přistihla, jak se dvořil Maud. Neměl byste připustit, aby ten hejsek vstoupil podruhé do vašeho domu. Je to drzost – nemá v kapse ani vindru.“

Otec lady Knollysovou přerušil:

„Učinil vám nějaké poklony, Maud?“

Chováním sestřenice Moniky jsem byla trochu roztrpčena, a proto jsem nebojácně řekla:

„Jeho poklony nebyly určeny mně, ale celému domu.“

„Samozřejmě, domu – jak banální,“ ušklíbla se Monika a zarecitovala:

„Tam na pozemku vdovy, lukostřelec Amor stanul.“

„Tomu nerozumím, Moniko,“ řekl otec.

„Myslela jsem, že se vyznáte v literatuře víc, Austine. Zájem mého synovce je jasný: vy, váš majetek a k tomu Maud. Rád by si to všechno nastrkal do své prázdné kapsy. – Měl byste se oženit, vy pro tyhle věci nemáte cit, ale chytrá žena je odhadne na první pohled. A může jim zabránit.“

„Maud, musíš být chytrá žena,“ řekl otec pobaveně.

„Také, že bude, ale až přijde její čas. A vy, Austine, jestli se kolem sebe nerozhlédnete, možná, že si někdo vezme vás.“

„To jsou jen plané věštby.“

„Žraloci vás obeplouvají a vy o tom nic nevíte. Dejte pozor, abyste neskončil jako Jonáš v břiše.“

„Sama víte, že to nebyl dobrý svazek, dokonce ani pro velrybu,“ zasmál se otec. „Po několika dnech se rozešli. Zapomínáte, že jsem starý muž a mám své zkušenosti.“

„Nikdo není dost starý na to, aby neprovedl hloupost.“

„Dokonce ani tak starý, aby hlouposti nepovídal,“ pohlédl na Moniku prosebně. „Už jsme se pobavili dost. Za chvíli by Maud z té legrace dostala strach.“

Přesně uhádl mé myšlenky.

„Pusťte to z hlavy, Moniko, já se ženit nebudu.“

Myslím, že mluvil více ke mně než k sestřenici.

„Možná máte pravdu, Maud,“ řekla Monika. „Nevlastní matka je vždycky riziko. Měla jsem se zeptat nejdříve vás. Slibuji, že už vašemu otci nic takového radit nebudu, ledaže by to bylo vaše přání.“

Otec jen přikývl, sestřenice se naklonila přes stůl a políbila mě na čelo.

„Někdy zapomínám, že jsou lidé, kteří ještě dovedou mít strach a žárlit. Maud, nepůjdete teď ke své vychovatelce?“

Šla jsem tedy ke své vychovatelce, jak mi doporučila paní Knollysová. Tón, kterým to sestřenka řekla, a vážný úzkostlivý pohled, který ta slova doprovázel, ještě prohloubily můj odpor k madame. Nedefinovatelný pocit nebezpečí se změnil po včerejším rozhovoru se sestřenkou v poznání a odpor k té Francouzce. Pohled lady Knollysové mě nabádal k ostražitosti. Pamatovala jsem si všechny její rady.

Madame do učebny nepřišla, šla jsem tedy za ní do jejího pokoje. Již předem jsem byla ze setkání s madame nervózní, zůstala jsem na chodbě a rozmýšlela, zda mám zaklepat a vejít, nebo se vrátit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hodina smrti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.