RICHARD SOBOTKA

MADONA V NEDBALKÁCH

2015

Neodeslané dopisy

Tak se mi někdy zatočí hlava, bestie, jako bych seděl na kolotoči, nebo na cirkusáckém kole a lítal hlavou dolů, stačí se podívat za letícím tryskáčem, nebo za padajícím Sluncem, nebo za nějakou tvářinkou: suknička jen na zakrytí toho nejnutnějšího, nohy trochu do iks, víc šňůrek než plátna… hned packám o pankejt, padám do škarpy; buď je to motolice, nebo zastuzené panictví, mladej pane, tvrdívá sousedka Maříková z osmnáctého patra zasvěceně, je to jako s uhrem ve ksichtě, nezmizí, pokud se nevyčistí krev a hleděla na mou tvář, opuchlou od věčného mačkání uhrů… nebo když sednu do výtahu, hned se mi zatočí hlava, frčím útrobami nebetyčného činžáku dolů, namísto do přízemí sjedu až do suterénu, bílé zdi počmárané výzvami na způsob: dal by sis, sviňáku, co? nebo: máš-li žal zajdi do kostela nebo přijeď do osmnáctky; nebo: miluju tmavé čvachtavé díry… a podobně; zaboha se z toho sutereňáku nemůžu dostat, výtah kvičí a klape kdesi mezi tou spoustou pater, všechny plechové dveře permanentně zaseklé – zrádně mne přepadne pocit, jako tenkrát při ekologickém protestu proti atomce elektrárně – napřed se šplhalo po drátěném pletivu, šlo to blbě, drát se zařezával do prstů, pak došlo na přivazování; furt jsem hleděl být co nejblíž Dandyni, prsatá ona moc nebyla, ale všichni tvrdili, že se s ní užít legrace dá, podívej, Dandyno, říkám, přivážu se hned vedle tebe, jo? neměla námitek, tak jsem vytáhl ten nejtlustší řetěz, co se dal obstarat, abych partě zaimponoval, a největší zámek, jaký snad na světě udělali, levačku jsem přikurtoval k drátům, pravačkou pořád Dandyni na dosah, aby se dalo dělat i něco jinýho, jenže ona hned při prvním pokusu o kontakt zostra: přišli jsme sem za velkým úkolem, máme před sebou cíl, něco jako zachraňovat mír, vole, na slíkání je příhodnější jiný čas a jiné místo… ale i přikurtovaná k plotu si dala trochu říct, alespoň tou jednou rukou, co jsem měl volnou, jenže v nejlepším přišli poliši, černé mundúry, zakryté obličeje, pohrávali si s obušky… padáme, zavelela Dandyna, pohotově vyvlekla ruku z řetězu, proskočila křovím pak už jen z lesa křikla: poběž, vole! – jenže mi samou nervozitou vypadl klíček od toho zámku velkého jako svět kamsi do trávy a navíc mimo dosah volné pravačky, to už se na mne díval jeden z těch maskovanejch a povídá: tak co mladej … já vůl zaboha nemohl najít ten klíč… ptali se mne pak v teple na strážnici na všelicos, kdy a kde jsem se jako narodil, jestli mám nějaký průkaz a kde pracuju … toho jsem bohdá ještě nedorost, abych klesnul tak hluboko, že bych musel přimět ty dvě sametový ručičky k nějaký rachotě, pár šupů od sociálky dostanu, tak co … nó, vytáčel jsem se jako dobře vyštudovaný advokát, vůbec nevím oč jde, jen tak jsem se tam nachomejtnul, úplně náhodou, a právě, když mne to přestalo bavit, tak mě někam do trávy vypadnul ten blbej klíč … pustili mne pro nedostatek důkazů s ponaučením, ať se napříště vyhýbám špatné společnosti … a když jsem se jich zeptal, co jako mám podle nich dělat, tak mi poradili, ať chodím na túry, hraju tenis, nebo si třeba najdu práci – kreténi, ale dovezli mne až na sídliště… hned první sukně jsem se zeptal, jestli by si jako nešla zarandit, podívala se na mou pomačkanou tvář jako pes tím horším okem a povídá: s tebou bych si asi moc neužila a peníze asi máš sotva, zkus strašit malé děti – cajda – a ještě vystrčila zadní tvář, rovnou na mne a rovnou tam na ulici mezi lidma, měla pod sukní jen takový ten trojúhelníček propojený šňůrkou … tak jsem zase seděl ve své garsonce v jedenadvacátém patře, vytáčel jsem čísla všech telefonních stanic na celém světě, nikdo se nehlásil … asi nikdo neví, že nemám telefon připojený, prostě jsem ho jednou našel v kontejneru, tak si s ním občas hraju na iluze… potom si uvařím silné kafe a dám si malou dávku trávy pro lehce narůžovělou náladu a pustím se do psaní dopisů … už mám těch pohlednic, koresponďáků a také několikastránkových psaní půl almary, píšu všem kdo si to zaslouží, hlavně hezkým holkám, co mi nikdy nedovolí sáhnout si, nemají zájem navštívit mou garsoniéru jedna plus nula v jedenadvacítce, prohlédnout si sbírku poškozených známek z dopisních obálek, nalezených v kontejneru … některá ani jen to obyčejné pohlédnutí mi nedovolí, hned: co bys rád, pochcánku, trávu mám akorát pro vlastní potřebu, na nic většího beztak nemáš kapitál … někdy napíšu dva tři dopisy, jindy jich stihnu napsat třeba šest nebo tucet za odpoledne, pak si dám dva dny pauzu, zase si mačkám uhry až mám ksicht jako bramboru nebo jako opuchlý galoš … občas také jdu z toho svého jedna plus nula trochu na vzduch, ve výtahu zase přešmátnu knoflík a namísto do přízemí mne výtah zavleče až do suterénu … a jsem zase v pasti, mlátit do oplechovaných dveří nedává smysl, tak držím palec na přivolávacím knoflíku a než přicválá výtah čtu si na zdi nabídky a poptávky, telefonní čísla pro urgentní případy, ztráty a nálezy, poezii i prózu, symboliku i abstrakci… pak se najednou dveře výtahu rozletí, uvnitř kabiny napůl vypracovaný podrostek, namísto rukávů košile tetování po celé délce paží, kolem čela uvázaný červený šátek… co je, vole, povídá, čekám na výtah, vole, říkám, máš prachy nebo něco na pokouření, vole, ptá se on, co bys všecko nechtěl, vole, jsem úplně švorcovej, říkám podle pravdy a chci nastoupit do kabinky výtahu, ale on: zadarmiko ani slepice nehrabe, vole, řekl a ubalil mi jednu pěstí do pomačkaného obličeje, až jsem se odkutálel do toho nejzasviněnějšího kouta suterénu… potetovaný odejel, tak jsem dál kopal do oplechovaných dveří a lomcoval klikou, ale marně, až najednou ten výtah sjel do suterénu docela sám od sebe a úplně prázdný, vhupsl jsem do kabinky, ale namísto jedenadvacítky jsem v přechodném pominutí smyslů namačkal osmnáctku – a o pár vteřin později stojím rovnou před macatou Maříkovou, dveře jejího bytu dokořán; co tady blbneš, mladej, a v pravé poledne, povídá a má ruce vbok a světlo od zadního okna v hloubi pokoje jí mezi nohama zrádně prosvítá tenounkou látkou propínacích šatů; ještě jsem neobědval, řekl jsem po pravdě, a Maříková: tak pojď dál, povídá, máš kliku, starej se vrátí ze šichty až kolem čtvrtý… jenže se vrátil o nějakou kapku dřív, míjeli jsme se ve dveřích, takhle po mně loupl očima, hned vyslýchal svou starou: co tady chtěl ten ouchcapek, natahoval ji na skřipec, a ona: polívku; a on: dalas mu … a ona: dala, snědl plnej talíř, ještě jsem mu chtěla přidat, ale už měl dost… do jedenadvacítky jsem pro jistotu lezl po schodech, poslední šár po čtyřech, pak jsem za sebou přirazil dveře a zajistil na dva západy … trochu si prásknu trávy, abych měl inspiraci napsat pár dopisů – posledních, už nikdy v životě nechci psát žádné další, ani se vracet k těm napsaným, nechci vyzvídat, co holky nosí pod krátkými sukněmi, nemíním se přikurtovat šikovně řetězem vedle Dandyně k nějakému plotu, abych si na ni mohl sáhnout, až zase bude bránit mír a blokovat nějakou elektrárnu, už jsem nemínil číst sprosťárnami počmárané zdi, když omylem sjedu výtahem až do suterénu, už jsem si ani nemínil mačkat uhry … ještě jsem chvíli vzpomínal na nějakou modlitbu, ale nevykutal jsem v paměti ani jediné slovo… tak jsem konečně škrtnul sirku pod prvním z té hromady dopisů a připálil další, pak další a pořád dál … ubikace jedna plus nula byla hned nedýchatelně plná kouře, hlava se mi točila, bestie, jako bych měl na krku zavěšený kolotoč, to mne přinutilo alespoň mezírkou otevřít ventilačku… dole v ulici hned začaly troubit hasičské sirény, to už jsem podpaloval poslední desítku dopisů, vzápětí rozrazil hasič, který balancoval na vysokozdvižném žebříku přistaveném zvenčí k paneláku okno sekyrkou, vrazil do mého jedna plus nula proudnici a spustil vodní chrlič, vmžiku všecko plavalo … topil jsem se a nedařilo se mi uniknout na schodiště, klíč mi vypadl a až na třetí potopení jsem ho našel, zastrčil do zámku, dvakrát jím otočil a potom rval dveře proti síle vody … podařilo se … vodopád chrstal do výtahové šachty a zaplavoval panelák hezky patro po patru … jedenadvacet pater zničených vodou, z toho polovina lautr, to všechno kvůli půl almaře neodeslaných dopisů … drželi mne tam dole na ulici před zničeným barákem za límec, jako kus nějaké onuce, hasiči, policajti, čumilové, tohle si vypiješ … až jsem se musel smát, vypít vodu z jedenadvaceti pater zaplaveného paneláku, to může říct jenom cvok, nebo blázen … jste blázni… a chechtal jsem se, smál jsem se nejdříve potichu, pak docela nahlas… cvoci, blázni jedni pitomí, idioti, blbouni, hlupáci, troubové… byli to blázni, jeden vedle druhého … kupodivu nenastrkali do blázince je, ale šoupli tam mne … oddělili svět ode mne spoustou zamčených dveří a také vysokým drátěným plotem… a buď rád, tady budeš v suchu a teplíčku, pravidelná menáž, vycházky, i dopisy můžeš psát … dopisy … navzdory předsevzatí zase začínám psát dopisy … píšu celému světu a také každému člověku zvlášť, včera jsem napsal první, dnes další … jak to bude s jejich odesláním a s jejich doručením – v tom ani tentokrát nemám žádnou jistotu …

Elza já a pes

Ani v nejmenším netuším jak to funguje ve vaší domácnosti, u nás veškeré dění diriguje Elza – nelze dost dobře použít výrazu „organizuje“, protože Elza neorganizuje, ona prostě diriguje, což by koneckonců nebylo nejhorší, někdo musí mít v rodině navrch, jak jistě víte z vlastní zkušenosti… nic proti tomu, kdyby se tak převážně nedělo z oné místnůstky, kde i císařpán chodí pěšky – prosím za prominutí, totiž jak známo císaři pánu Franci Josefu I. postačila k odcísařování celé monarchie jediná kancelář, a určitě mu napadaly ty nejosvícenější povely a pokyny a nařízení pro blaho poddaných právě i na oněch místech – a jak to klapalo, podnes na Rakousko-Uherskou monarchii se vzpomíná s jistou nostalgií … místnost, kam i císařpán chodí pěšky, to Franc Josef I. neměl od úřadovny daleko, měl onu místnůstku hned vedle vyštafírované kanceláře, však až navštívíte Schönnbrun, přesvědčíte se sami…

Pravdou je, že Elza trávila na oněch místech poměrně dost času, zkrátka hodně času, a aby uřídila naši dvojčlennou domácnost, nechávala pootevřené dveře, povolávala na mne co si mám obléknout, co obout, co nakoupit, komu poslat dopis a co do něj napsat, komu zatelefonovat, na co se mám dívat v televizi a na co ne, sdělovala mi tou mezírkou své názory na sousedku přes chodbu, na sousedku z vedlejší ulice, na známou z kanceláře, na toho otrapu Maruse, který jí dělá neslušné návrhy, na přiblblého šéfa, také mi sdělovala své názory na politiku vnitřní i zahraniční, odsuzovala teroristy a chválila humanitární pomoc hladomorem postiženým zemím, probírala poslední módu, tekuté i tuhé preparáty proti pocení, svěřila se s míněním na holení nohou a také na dámské intimky s křidélky i bez nich a také i na ty zaváděné nitroděložně, měla svého oblíbeného politika a nadávala na počasí – jednou to bylo o horku, jindy o chladu, pak foukalo nebo naopak nefoukalo, pršelo nebo nepršelo – počasí vždycky nemožné a jedině v tom jsme se doopravdy shodli …

Míval jsem hlavu jako střep, přesněji řečeno jako vzducholoď, kterou se Nobile vydal na průzkum Severního pólu a také jsem čekal, kdy co chvíli ztroskotám, padnu, zahynu a za tisíc let, až Elza opustí onu místnůstku, pak s údivem zůstane stát nad mými vybělenými kostmi, trochu roztrpčeně a trochu jízlivě s podtextem zadostiučinění – ona přece dávno tvrdila, že jednou skončím právě takhle – vyjekne: proboha, Pepe, co se ti stalo…?

Objednal jsem se u psychiatra, tedy ne kvůli sobě, přišel jsem na radu, ale i tak se na mne od prvé sekundy, jen co jsem za sebou zavřel dveře, díval jako na blázna, povídal jsem a on trochu pokyvoval hlavou, pořád si něco čmáral do notesu, nějaké kroužky a obdélníčky, jako nějaký blázen, pak řekl: Tak proč jí tam nedáte nějakou literaturu? a když jsem konečně po třinácti minutách opouštěl jeho pevnost, stále na mne hleděl jako na blázna, navrhoval mi sérii dalších sezení, ale vrtěl jsem hlavou, na to já nejsem … pak mne zkasírovala v předpokoji jeho asistentka, ohodnotila šéfův výkon na pět stováků, a ještě se zeptala, určitě byli smluveni, kdy mi má rezervovat příští sezení, znovu jsem odmítavě zavrtěl hlavou a ona udiveně vyjukla: ale proč už nechcete přijít, doktor Vavroušek je nejlepší psychiatr široko daleko, chodí k němu konzultovat vědecké kapacity a dokonce i z vlády – pak, když jsem stále vytrvale vrtěl zamítavě hlavou, jen uždíbla: jak chcete! – a také se na mne dívala jako na blázna…

Zase až tak marná investice to nebyla, ale nebyla ani nejlevnější, protože denní tisk jsem na WC začal doplňovat drahými magazíny, pak jsem na onu místnost instaloval rádiokazeťák i s přehrávačem na CD, pochopitelně stereo, dokonce i barevnou televizi … všechno klapalo, jedna radost, až na okamžiky, kdy na mne Elza pokřikovala: Pepe, pojď si něco poslechnout, tohle prostě musíš slyšet…! nebo: pojď se podívat, tohle jsme v televizi ještě neviděli – začal jsem litovat, proč se v panelácích nedělají intimní místnůstky jako dvojče … pokaždé jsem prozíravě lhal: mám to puštěný v obýváku, je to fakt báječné! …

Nemíním dopodrobna rozebírat následnou instruktáž, když metabolizační proces byl konečně zdárně vykonán, a sice proto, že každý má trávení nějak jinak fungující, někdo rychleji jiný pomaleji, odborně se tomu říká stolice, ta bývá řidší i hustší, někteří jedinci trpívají průjmem, jiní naopak zácpou – tak složitá záležitost je lidský metabolismus, vpravdě hodná odborného pojednání na patřičné vědecké úrovni – vždyť nakonec se z toho odpadu dá vytvořit nejpravdivější obraz našeho zdraví … přece jen, řečeno ústy právníka, svým způsobem se jedná o lékařské tajemství, pročež nebudu uvádět, kdy Elza trpěla zácpou, kdy ji to prohánělo a jak se jí ulevilo, když si konečně ulevila, ani jak často tuto činnost prováděla a kde všude, například když jsme byli v přírodě, jak jsem při tom musel patrolovat a jak vysvětlovat okolojdoucím, že sice stojím tam uprostřed lesní pěšiny sám, ale přesto nejsem tak docela sám, leč nemohu vysvětlit, jak je to doopravdy … můj život se časem dostával do neřešitelných situací, ale nestěžuji si, protože vše, co je lidské, je mi blízké. …

Přece jen i Elzin harmonický život měl být narušen, když nás tuhle jednou pozval na svou chatu ten blbec Ferdinand, náměstek nějakého generálního ředitele v elektronice, v botách, v automobilech, v tryskáčích či snad dokonce i v řízených střelách … trávník sestřižený na tři milimetry, bazén s ohřívanou vodou, sauna, krbová místnost, spousta ložnic, obrovská barevná televize, video, bar plný drahého pití, havanské doutníky se povalovaly v hromadách po stolech, pořád chodil domem i zahradou poskok a každého se ptal, jestli si přejeme zákusek, čaj, koňak, polévku, pečenou kýtu, prostě cokoliv – a večer se opéká sele… ale rádio ani televizi na oněch místech neměli a Elza, když to na ni přišlo, poněkud dezorientovaná přiklapla za sebou dveře jakési malé místnůstky a ty ji uzavřely jako v pasti, už se odtamtud nedostala a nikdo netušil, kde právě je.

Podobný případ popisuje literatura z leteckého provozu civilní linky, kdy došlo k poruše tlakování na leteckém WC a jistou dámu to k onomu otvoru přisálo a nikdo na palubě letadla jí nedokázal pomoct, jedinou spásou pro ni byly letušky, které ji po celou dobu letu napájely drahým koňakem, takže po přistání, kdy ji konečně z té prekérní situace pomohli a vyprostili letištní mechanici, už jí nevadilo vůbec nic… navíc byla onou leteckou společností za odměnu obdařena volnou letenkou kamkoliv …

Jenže případ Elzy byl mnohem složitější, neboť zpočátku nikdo netušil, kam se poděla, ba ani ji nikdo nepostrádal, pouze já, nejsa neustále oslovován, nabádán, postrkován a dálkově řízen jsem trpěl určitým neklidem, který po dvou hodinách přerostl v niterný poplach, pak v paniku a nakonec ve zděšení, že byla Elza třeba unesena a že za ni budu muset zaplatit výkupné, na které nemám, protože jsem věčně švorc …

Dnes už se neví, kdo první zaslechl její zoufalé klepání na způsob SOS odkudsi, ale nikdo nevěděl odkud – proč se probůh uchýlila právě tam? – prý se to klepání stále odněkud ozývalo, snad i nezřetelné volání o pomoc, možná i modlitby a zpěv, žel stále se nedařilo objevit zdroj toho ruchu a ani elektronika, mrcha jedna, sice otevírala a zavírala všechny dveře v chatičce, jen tyhle neznámé jako naschvál ne … marně jsem si kladl otázku, proč Elza dopustila, aby ty zatracené dveře za ní zapadly, když je z domu uvyklá nechávat je málem dokořán, snad na ni zapůsobilo neznámé prostředí, nebo ten přepych, možná nepřivykla potvornému automatickému systému, který až na několik maličkostí dělá jinak všechno za člověka sám – takto zmatena dopustila, aby za ní ty zatracené dveře zapadly, ani nohu do škvíry nestačila vsunout – a byla v pasti …

Zavolat pomocníky bylo díky mobilu snadné, leč problém se ukázal být zapeklitější, signály uvězněné byly v interiéru neslyšné, snad i kvůli kraválu televize a přehrávačů, pouze zvenčí bylo lze uslyšet slabé zvuky, klepání, snad volání o pomoc, asi jako echolátorem v ponorce pohyb neznámého plavidla, takže nezbývalo než rozbourat kousek baráku … nic složitého … přivolaní odborníci se začali pomocí sbíječky dobývat k uvězněné Elze zvenčí, leč namísto zamýšleného otvoru, kterým by proskočila trochu lépe živená kočka, rozbourali kus chaty, neboť se v důsledku hojného přísunu alkoholu dvakrát minuli osově a dvakrát směrově – tomu se v odborné hantýrce říká ztráta prostorové orientace – nakonec padla málem čtvrtina té chatičky za šest až dvanáct milionů, než Elzu vysvobodili …

Nemíním nijak komentovat okamžik vysvobození, ani co následovalo, aby snad nedošlo ke zlehčení celé situace, kdy dělníci konečně vykřikli: už svítí! – míněno Elzino pozadí, neboť se v té hrůze zapomněla přiodít, i když vše už bylo vykonáno – pak zase obdivné výkřiky nad proporcemi a tvary … co povídat, chlapi pod vlivem alkoholu jsou na celém světě stejní a jejich slovník je neomezený – trochu se proboha oblékni! zašeptal jsem, když Elza konečně vykráčela z pasti, zachráněna, spokojená, růžová …

Škoda, že se toho nedožil Mozart či Beethoven, to mohla být opera, to mohlo být dílo, nebo Shakespeare, to by bylo drama, obdivované a vytleskávané nadšeným obecenstvem ještě po stu letech – bohužel všichni opravdoví mistři pera i not umřeli už v předchozích stoletích … nakonec se ukázalo, že vlastně ani o WC nešlo, snad to byl sklad nářadí, či co, nepatrný prostor, který při stavbě chatičky vybyl, ani osvětlovacím tělesem neopatřený, jen dveře, které zapadly a už se nedaly v černé tmě znovu našmátrat …

Dvakrát do týdne navštěvuji Elzu v blázinci – i když se tak psychiatrické léčebny z falešných humanitárních důvodů už nenazývají – je tam spokojena, nic nechce, jen občas několik banánů; tuhle si mne pozval šéf jednoho oddělení onoho blázince do kanceláře: poslyšte, povídá, vaší paní celkem nic není, jenom z nějakého důvodu pokaždé nezřízeně dlouho vysedává na oněch místech, jestli mi rozumíte … já vím, přikývl jsem zasvěceně; a neumíme si vysvětlit, pokračoval šéf onoho oddělení toho velkého a krásného blázince, proč pořád chce psa … Elza vždycky chtěla psa, neznámo proč se měl jmenovat Andolín, ale to jsem lékaři nevysvětloval, ten odborník na lidské duše má i tak dost svých starostí s pacienty a jistě i sám se sebou … ani to jsem mu nesvěřil, že psa jsem Elze prostě odmítl pořídit z humanitních důvodů, to ubohé zvíře by sotva Elzinu drezúru vydrželo … docela rádi bychom ji propustili domů, pokračoval ošetřující lékař toho krásného superblázince, jenže ona se tomu neznámo proč brání … to je mi ovšem líto, řekl jsem už na odchodu … přijdu zase pozítří, každé úterý a čtvrtek nosím Elze banány, má je ráda …

Docela rád bych se zase někdy podíval na chatu toho blbce Ferdinanda, co dělal náměstka nějakého generálního ředitele v elektronice, v botách, v automobilech, v tryskáčích či snad v řízených střelách, copak já vím … trávník sestřižený na tři milimetry, bazén s ohřívanou vodou, sauna, krbová místnost, spousta ložnic, obrovská barevná televize, video, bar plný drahého pití, havanské doutníky se povalují v hromadách po stolech, pořád nějaký poskok chodí a ptá se, jestli si někdo nepřeje zákusek, čaj, koňak, polévku, pečenou kýtu, prostě cokoliv – a večer se opéká sele… ale ten blbec Ferdinand mne už nikdy na svou skromnou chatičku nepozval …

Sám přes atlantik

Pepa Rus měl bradu černou dvoudenním strniskem a oči ve střehu a s tou čupřinou vlasů nad čelem a s protáhlým obličejem, festovními vysokými botami, držením těla věčnou cigaretou mezi rty a vůbec vším připomínal Rusáka, jednoho z těch, co tenkrát v pětačtyřicátém hnali přes paseky, kudy teď Pepa Rus jezdí polní cestou přes vršek do fabriky a z fabriky na motocyklu ČZ 125, jak tamtudy hnali Němce s ukazováčkem na spoušti samopalu, ra-ta-ta pokropit zablácené uniformy na zádech prchajících Němců, také my jsme pořád čekali, že se zničehož nic ozve ra-ta-ta, nebo beng beng pistole, či vrznutí vrat lehkého kulometu kropícího vše kolem za chůze i za běhu, však právě proto začali Pepovi říkat Pepa Rus, ale nic se nestalo, jen podrostlá brada se Pepovi černala jako by právě vymetl komín a nevědomky si otřel ruku od sazí právě o tu bradu. Pepa Rus se malounko vyklonil a pohlédl pod strop na čtvercové hodiny. Dopolední šichta končila. Já začínal svou odpolední, pokaždé jsem ji začínal s malým předstihem, vždycky jsem byl u mašin dřív, tak třicet minut náskok před parťákem. Pepa Rus přestal kontrolovat hodiny, měl čas k odchodu, do skončení dopolední směny scházelo ještě několik minut, posadil se zpátky na železný zprohýbaný stůl, pokrytý zvlněným propáleným papírem, přitáhl ruční brašnu blíž k tělu a dál hleděl, jako by nás chtěl každou vteřinu postřílet. Také Fany si přisedla, už zastavila ten svůj kolotoč ze kterého směnu co směnu odebírala na osm set hajzlůvek, a teď svítila svými světlounkými vlásky jako by měla na hlavě tisíciwattovou žárovku, že všichni museli právě do jiskření té svatozáře upírat oči a všichni byli k Fany tím jasem přitahováni jako noční můry k rozsvícené tisíciwattové žárovce uprostřed hluboké noci. Olin si co chvíli prohrábl nepořádné vlasy, které mu vzadu padaly až na lopatky, tomu nepomáhal ani šampon s kondicionérem v jedné flaštičce, jak mu po večerech z obrazovky důvěrně našeptával Vidal Sassoon, kdyby se nechal ten Olin ostříhat nakrátko, pak by vypadal jako nedopeřené house, třebaže už mu táhlo na třicítku a tahal si do prázdného bytu všelijaké ženské, ale pořád byl svým způsobem stydlivka, a když se na šatně před sprchováním svlékl, tak vypadal jako ženatý vrabec, jenže pořád svobodný. Jenom Venda byl pořád ještě i na konci šichty nabitý obrovskou energií, a ten náboj ho zvedal a vkládal mu do ruky železný pajzr a on jím mlátil do strojů, až se lidé ohlíželi z oken, jestli snad nehřmí, a Fany pokaždé leknutím nadskočila a řekla: Já se z toho poseru! Venda držel mašiny pokaždé v těžké drezúře, asi jako krotitel dravé zvěře lvy, nebo obrovité sibiřské tygry, mával jim před čumákem železným pajzrem, stačilo zakňučet v jiné tónině, už ji mašina měla, zámečník s elektrikářem mohli v poklidu pochrupávat v těch svých brlozích opravářských dílen jako medvědiska uprostřed nejtužší zimy po celou šichtu, Venda dokázal udržet mašiny na uzdě, chvěly se a třásly, kvičely a syčely strachem, jen se ve dveřích haly ukázal obrys Vendova těla, sotva do toho obrovitého prostoru pronikla molekula Vendova pachu. Tak jsme zůstávali v družném hovoru, ostatní čekali na padla, já už rozjížděl svou odpolední šichtu na plnění svého výkonu, parťák pořád nikde, probírala se obvyklá témata, jak si šéfové zase namastili kapsy a jak nás, co podáváme u lisů výkony, odrbali, kolik z nich má kdo auťáků a jaké barvy a v jaké ceně statisíců, jak si i přesto jezdí podniková právnička nakupovat služebním vozem v doprovodu erárního šoféra, jak s tím tady manipulant Křivohubka praštil, protože už nemohl tu buzeraci za těch pár mizerných šupů vydržet, věčně ho hledali po šatnách, po kumbálech elektrikářů a zámečníků, kde zalehl tentokrát, tak ten Křivohubka s tím praštil a den na to si půjčil od kámoše auťák, že si pojede dojednat parádní džob, ale nacvakl ten kámošův auťák a způsobil na něm škodu za šedesát tisíc. Také byla na přetřesu Nítěnka, jak ona si v půllitrovém hrnku nosí k mašině čerstvě uvařené kafe, kouří cigaretu elegantně zasunutou mezi rty pomalované krvavou šminkou, celá jako by utekla z obrazu Salvádora Daliho, v těch montérkách bys mohl šmátrat týden jak bys chtěl, marně bys ji hledal, jako by jí někdo ukradl zadnici, ale prsa si buď vycpávala, nebo nafukovala, alespoň za něco by ji bylo chytit, vlasy slámově žluté jako zlomený snopek, ta by se vážně protáhla uchem jehly na přišívání manžetových knoflíčků. Probírali jsme Nítěnku ze všech stran a úhlů, z nadhledu i podhledu, svlékali ji nitku po nitce a zase ji oblékali, ale nějak halabala… A ve Vendovi náboj zase nakumuloval do maxima a on vyskočil, popadl železný pajzr a zničehož nic jím třískl do mašiny, která se i tak neodvážila ani hnout, ani nemukala, ani fouskem nepohnula, a Fany zase nadskočila a řekla: Já se z toho poseru! A Olin řekl: Vypadala rozechvěle, ale když jsem jí začal rozepínat knoflíčky, tak se ošívala, a když jsem se jí pak propracoval až k šňůrce podprsenky přes záda, měla ji zaháknutou šíleně komplikovanou sponou, tak řekla nech toho, co z toho máš, já blbec do ní celý večer házím jako do pokladničky gulášek, kafíčko, koňáček, cigaretky, a tak se zeptám, jak jsem se naštval: Heleď, co vlastně chceš? A ona: Půjčit dvacku! Tak jsem jí řekl: Tůdle! A ona se ofrnila a že může klidně jít, a také šla, ale ještě si v předsíni upšoukla, řacha to byla jako když praskne u parní rychlíkové lokomotivy přetopený kotel, hned všichni z paneláku vybíhali na trávník, že konečně přišlo zemětřesení z Dolomitů až sem, pak už jen za sebou práskla dveřmi a já si říkal, co jsem to za vola, takové známosti, takové vypelichané kočky, pak není divu, že moje saldo permanentně vykazuje pasíva. Venda prohlásil: Já bych jí nakopal do řiti! A popadl pajzr, protože náboj v jeho těle se znovu blížil k maximu, mašiny poslušně panáčkovaly, tak byly vycvičené, jim stačilo ten pajzr jen uvidět, čuchnout si k němu, třeba jen Vendu s tím pajzrem uhlédnout a už dělaly, co mu na očích viděly. Vendův kumulovaný náboj však náhle odsála myšlenka, odložil pajzr aniž ho použil a řekl: Ženské jsou bestie zrádné! A dodal: Některé… A potom vyprávěl jak se celý minulý den těšil na kámošku, jak se pulíroval, posypával pudry, intimsprejoval až připomínal sjednocenou drogerii s parfumerií a všichni se za ním na ulici ohlíželi, jako by je míjel obchodní cestující s ruskými voňavkami, jako by byl živou reklamou na kosmetické zboží, jako by v praxi uplatňoval slogan pro muže to nejlepší, a také, že není tak bohatý, aby si kupoval levné zboží, jako by to éro z reklamy na obrazovce neletělo nad kabrioletem té krásky z televizní reklamy, ale nad Vendou, přitahováno jeho neodolatelným parfémem, jako by za pákami toho éra neseděl ten křupan, ale nejvyhlášenější krasavice co se kdy na zeměkouli urodily, Matou Hari počínaje a Lolobrigitou či Marylin konče, nebo dokonce těmi, které do maxikrásy teprve dospívaly, či co se ještě nenarodily, ale ta Vendova kámoška, na kterou se ten den těšil, všecky ty frajle z toho éra vypakovala, vyprala je pryč, jako se vyhazují žitné snopky z fůry, když konečně dorazila do stodoly, až v tom éru nakonec zůstala ta Vendova kámoška sama, a Venda ji nahmatal a chtěl si ji připasovat k tělu, ale ještě před tím ji loupal slupku po slupce, jen tak z rozkoše, jako to dělá pořádná hospodyňka s cibulí, aby si užila té vůně i těch slz a aby rozkoš byla co největší, loupal ji, loupal… A Venda najednou vykřikl: A ona měla ten den rajskou! Popadl pajzr a vyskočil a nic nedbal, že mašiny před ním panáčkují, že stojí v pozoru, že se jim ani fousek nezachvěje, třískl nejbližší po čumáku, že to bylo slyšet až v kanceláři ředitelství a lidé odtamtud přibíhali k oknům a dívali se, co se to děje, a křižovali se jezusmaria, ať se nám ten zastaralý strojový park nerozpadne, ať vydrží alespoň do prvního, než si vyplatíme čtvrtletní prémie! Všichni jsme zůstali nad Vendovou tragédií vážní, jenom Fany se smála. Smála se hlasitě a smála se vesele a připomínala při tom smíchu hezoulinkou Barbie z televizní reklamy, jenže namísto Kena ji pod žebra rafnul Venda, až vypískla, a namísto sladkých slovíček jí sypal do světloulinkých vlásků: Ještě ty mne ser! Fany se smála, Venda řičel. Také Olin se svíjel od smíchu, válel se po přepáleném papíře, kterým byl pokryt železný stůl, kam jsem odkládal vylisované a ještě horké gumové koberce na podlahy osobních automobilů pod kramflíčky sličných řidiček, Pepa Rus ukázal sadu svítivých zubů, ale prst ze spouště pomyslného samopalu nespustil, jenom Lenin zůstal vážný, jinak nás všechny ostatní Fany tím svým smíchem nakazila. Leninovi nepřipadalo na Vendově neštěstí nic legračního. A ještě Šprajcák se nesmál, vjel do haly s paletou materiálu a při tom jeho hrk hrk všechno vyklopil a zařval: Krucinál! A znovu se všichni smáli, kromě Lenina, který svou baterii lisů pokaždé obsluhoval, jako by se na ten čas strávený ve fabrice proměňoval ve skutečného Lenina a psal po chvilkách ty své politické traktáty, které pak přivedly celé národy do neštěstí, ten skutečný Lenin byl také pořád tak vážný, toho nedokázal rozveselit ani syfilis, na který pak ten supervůdce dělnické třídy nakonec umřel. Právě tak byl vážný ten kluk, kterému přezdívali Lenin, třebaže ten nikdy žádné traktáty a jiné nesmysly ani nenapsal, ani nečetl, jen všechno věděl, všechno znal, všude byl, takže proto mu říkali Lenin. Ani já jsem se nesmál. Seděl jsem kousek stranou a naslouchal šumění vln, které se lísaly k bokům lodice, na které jsme společně seděli, a nechávali se těmi vlnami pohupovat, chvílemi jsem se na těch vlnách vyprávění i vznášel, pak zase spolu s ostatními klesal do prohlubně, zamodralé obláčky z čerstvě vylisovaných gumových koberců do auťáků vytvářely dojem kadidla a blízkosti nebes. Zatím jantarové oči Fany rozlévaly všude kolem mdlou zeleň mořských hlubin. A při tom jak se Fany smála, ukázala všechny zuby, jako by vyloupila japonské perlorodkové podmořské plantáže i s těma zaplombovanými perlami nepravých perlorodek. Fany se při každé příležitosti smála, všem se smála, ale jí se nikdy nikdo nesmál, třebaže z jejího těla mohly směle startovat proudové nadzvukové letouny SU-25, neboť v tomhle kroužku bláznů byla vévodkyní, královnou krásy, princeznou, ona byla tou Barbie o které se noc co noc zdá všem děvčátkům na celém světě. Šprajcák krucifixoval nad rozsypanou paletou a Venda řval: Co tady děláš za bordel! Ale pomohl mu nahodit bedničky zpátky na paletu, pak vzal železný pajzr, ale mašiny tak pozorně panáčkovaly a tak úzkostlivě se chvěly, kňučely a očima visely na Vendových rtech splnit okamžitě každou i nevyslovenou myšlenku, že Venda raději pajzr odhodil. Mrkl na čtvercové hodiny pod stropem a řekl: Co tady blbnem? A ještě se ohlédl na mne: Kde máš parťáka? Parťák nepřišel, zase budu sloužit na odpolední sám, málem sám v celé hale. Všichni se posbírali a zvedli, Pepa Rus se samopalem na volno přes rameno, Olin si cestou prohrabával vypelíchané vlasy, Lenin zíval, Šprajcák odhrčel na mašině. Také Fany se zvedla, ale ještě řekla: Teda s váma je zábava, jako na funuse! Všichni se zvedli. Odrazili mou lodičku od břehu a odešli po skončené směně domů a nechali mne samotného pro zbytek odpoledne pohupovat se uprostřed zamodralých kouřových obláčků na zelených vlnách Atlantiku pro zbytek odpolední šichty samotného.

Vzpomeň na nezapomeň

Jméno Adelina Kubečková, na to vsadím poslední gatě, určitě nikomu nic neříká, kdežto při vzpomínce na Anny Kobec se každému chlapovi před očima přinejmenším zajiskří, inteligenti o ní ve společnosti hovoří jako o kurtizáně, tajné služby jako o dvojitém agentovi, zapšklé závistivé slečinky jako o té couře, co jí to pod sukněmi přímo doutná, faráři z kazatelen strašili rodiče a jejich děti mužského pohlaví ďáblem, kdežto děti ženského pohlaví nabádali, aby se vyvarovaly stejné životní dráhy… jenom štamgasti nedbali, pěkně rozšoupnutí do veselosti a rozžhavení touhou jako železná kamínka z amerických filmů, ze kterých se po každém plivnutí tak parádně kouřilo, každé posezení komentovali: teď už nám tady chybí jenom Anny Kobec s tím svým parádním striptýzovým číslem… takhle se museli spokojit jen s Máňou odkudsi z Horní – Dolní, která se před každým vystoupením nacucala jako houba, všecko jí pak bylo fuk, neměla žádný glanc a ani podvazky nenosila …

Anny Kobec byla dívka pro každou situaci, ale kde té byl v té chvíli konec, ztracená v nedozírných pláních světa, na tenhle zapadákov a na striptýzové číslo v místním pajzlbaru, se kterým nakonec udělala díru do světa, si už ani nevzpomene, jen přes mobilní telefon nitka spojení zůstávala, tenoulinká jako vlásek čínského hedvábí … čas od času dávala o sobě Anny vědět, příšerně nepravidelně, že je dosud naživu … čau mourku, ozvalo se pokaždé mazlivě ze sluchátka, nezapomněl sis vzít nové ponožky a čisté spodňáry? – nezabili byste ji? – ani slůvko o tom, kde právě je, jak se má, co dělá, kdy se ukáže… takové trápení s ní mám… co bych povídal …

Anny Kobec znám ještě z časů, kdy byla obyčejnou Adelinou Kubečkovou, pihy se jí rozlézaly kolem nosu, jako nějakému kašparovi, nikdo o ni očima nezavadil, mužský by o ni nezakopl, tak byla ošklivá, už jen to jméno – Adelina, to bylo vážně na mašli, a příjmení – Kubečková to samé, když se chce při tanečních představit klukovi – jen vyslovila to jméno – Adelina Kubečková, hned se tanečník válel od smíchu po parketu, až by ho vyleštil do superglancu – Adelina? popadal by se za břicho … a ona se slzami v očích: trhni si, blboune, esli teda jako myslíš, že Francek Křemola je jméno, po kterém by šílela Miss Universum … seděla pak zplihle jako muchomůrka na schodech, rovnou před dancingem, báňala jednu cigaretu za druhou – tehdy ještě kouřila, ale když vykročila do velkého světa, tak s touhle neřestí praštila – tohle je vážně na mašli, svěřovala se, ale esli mne míníš utěšovat, tak ti picnu jednu boxerskou rovnou mezi oči… což jsem jí ovšemže neuvěřil …

Někdy tou dobou jsme seděli na vyhřáté mezi, večer se valil jako zpožděný spěšný vlak, před námi uléhala zasněná krajina v modrém, narůžovělém, zeleném a fialkovém hedvábí s krajkami, cvrčci koncertovali, že málem nebylo slyšet vlastního slova, za zády pošramocená zeď hřbitova, nad hlavou jiskřily první hvězdy a jasila stuha mléčné dráhy – nebe plné neuvěřitelně vzdálených světů … to bylo ještě před tím striptýzem… tenkrát tam u hřbitova byla Adelina Kubečková smutná jako šafářův dvoreček, toho si nevšímej, strkala lokte pod halenku, celá se trochu chvěla, třebaže večer byl nádherně teplý, marně schovávala modráky od bouchanců a všelijakých ran a úderů, měla jich po celém těle nepočítaně, nebylo třeba ji svlíkat, ani očima ne, i kdyby mi to hned dovolila … u nich doma byl totiž hrozný čurbes a když jí právě neotloukal fotr, tak zase máma, kolikrát už jsem tam chtěl vlítnout – a jednou jsem to fakt udělal, ale chytil jsem hned ve dveřích jednu a vzpamatoval jsem se až na ulici, co sem lezeš, kdo se tě prosil, křičela Adelina a foukala si pěst, kterou mne praštila, rána jako koňským kopytem, tohle je můj problém, házela po mně slovy mezi brekem, do toho tady ti nic není …

Ale tenkrát ten večer u hřbitovní zdi se najednou rozpovídala: už jsem to kolikrát chtěla skončit, řekla a pořád se trochu chvěla, tentokrát doopravdy, jenže hodit si mašli se mi hnusí, tak jsem si nakoupila plný kbelík prášků a flašku rumu k tomu, litrovku … už jenom ten rum by ji zabil, pomyslel jsem si, a nemusela by vypít ani všecek … vyprávěla mi tu smutnou historii a měla při tom oči černé jako noc … pořád ještě byla naživu, protože rum objevil a vychlambal její fotr a ona neměla love na další flašku … se mnou tedy holčičko nepočítej, hlásil jsem spěšně, jsem úplně švorc … jen posmrkla: už jsem měla všecko rychtyk připravené, povídala tichým hlasem, pokorná a smířená, jen jsem se ještě chtěla s tímhle světem malounko rozloučit, tak jsem si vyšla pěšinou zadem kolem chalup a najednou jsem z jednoho okna zaslechla takovou krásnou muziku …

Dnes už vím jakou, až po mnoha letech prozradila, že ji tenkrát zachránila Malá noční hudba od Mozarta … kdykoliv se Adelině Kubečkové později naskytla slavnostnější příležitost, vždycky si ji přehrávala … ta muzika mne vrátila do života, řekla… nemusela nic vysvětlovat, ale vím, že by ten sebemord nedokázala provést … flašku rumu vychlastal fotr, i ty prášky sežral … přijela pohotovost, vypumpovali mu žaludek, šoupli ho na záchytku, pro sichr nechali pár dnů v blázinci … co mohla tenkrát Adelina Kubečková pro fotra ještě udělat? … teprve až potom přišel na řadu ten striptýz v pajzlbaru, jenže se tam jako z udělání nachomejtl nějaký televizák či filmař, taková šmíra, jediný z přítomných nebyl pod obraz, kousíček mozku mu ještě světélkovalo … to on vytáhl Adelinu Kubečkovou z toho bahna, jenže s úmyslem zatáhnout ji do bahna jiného … jenže Adelině – to už měla umělecké jméno Anny Kobec – se nějakým zázrakem podařilo z toho začarovaného kruhu vysmeknout a nadobro zmizela ve světových pláních …

Tenkrát, když jsem tu krásnou muziku slyšela, povídala Adelina … přes rozbouranou hřbitovní zeď voněly květiny nového hrobu, také se mi zachtělo ulehnout uprostřed rozkvetlé louky a dívat se do slunce, jako to tenkrát udělala Adelina, když chtěla se vším skoncovat … tam uprostřed rozkvetlé louky a s tou krásnou muzikou v uších jsem chtěla umřít, řekla … živě jsem si představoval, jak tam leží, oči upřené do nebe, kolem bílé kopretiny a modré zvonky a žluté pampelišky a fialové kohoutky a také pomněnky a mateřídouška a macešky … ulehnout tak na té louce vedle ní a společně vstoupit rovnou do nebe … bych se mohl vsadit, že by všechny auťáky na nedaleké dálnici navzdory dopravním předpisům zastavovaly, pánové by tiskli k očím triedry a mlsně, ale neslyšně pomlaskávali, kdežto dámy by opovržlivě vraštily obočí: no tohle a za bílého dne a ke všemu ještě na veřejnosti! … takže tam na té rozkvetlé louce by si kolem nás lehal už jen den bílý a růžový, také modrý a zelený a také trochu nafialovělý… tak krásná to byla představa, že jsem se naklonil blíž a lehce políbil tehdy pořád ještě Adelinu Kubečkovou na tvář, rovnou mezi pihy… měl by sis občas vyměnit ponožky a vzít si čisté spodňáry, řekla tenkrát …

Nikdo ani nevzdechl, když Adelina Kubečková z našeho zapadákova zmizela, vítr rychleji nezafoukal, déšť nebyl prudší ani mírnější, slunce hřálo jako obvykle a mraky se dál honily po obloze jako hladoví psi, zato když ji pak viděli na stříbrném plátně jako Anny Kobec, až se jim zatajil dech a nějakou chvíli museli rozmýšlet, odkud že se tahle diva tak najednou a z ničehož nic vzala, pořád nemohli uvěřit, že právě z toho jejich zadělaného zapadákova … už jsi viděl můj poslední film? zacvrlikal mobil kolem půlnoci… viděl jsem všechny tvoje filmy, povídám, víš ty kolik je tady hodin? … půlnoc… žádné poledne, jako tam kdesi na druhém konci světa u kavárenského stolku se skleničkou vychlazeného bílého… také mám půlnoc, mourku, zívla, jedu právě kolem, natáčíme totiž v Paříži, pak v Londýně a potom v Hollywoodu… takže jsem docela nedaleko, vlastně jen kousek … bohužel nemohu zaskočit na kus řeči… beztak sis zase nevyměnil ponožky a ani nevzal čisté spodňáry – tak už se nemrač, to byla jenom taková řečnická otázka, však mě znáš… slib mi, mourku, že na mne nikdy nezapomeneš – což jsem mohl s klidným svědomím udělat, protože zapomenout na Anny Kobec se nedalo nikdy – a přísahej, pokračovala, že jednou, až si uprostřed krásně rozkvetlé louky lehnu a pustím si k tomu tu krásnou muziku, tak že tam přijdeš a lehneš si vedle mne … dřív než jsem stačil slib odpřísáhnout telefon kvikl a oněměl, až pak se po chvíli ze sluchátka ozvalo: sakra, trochu jsem stříhla zatáčku a ten blbec v protisměru … jsi v pořádku? vyděsil jsem se … jo, všecko je ou kej, jedu dál … zas se někdy ozvu …

Vlastně jsem ji už odtenkrát od toho večera u hřbitovní zdi neviděl, tedy nepočítám-li stříbrné plátno a televizní obrazovku, posílala do publika při každém interview na kameru foukané pusinky a já věděl, že minimálně jedna z nich je určena mně … také jsem ji viděl v módních časopisech, třeba jak šplhá v Rio de Janeiro na Homoli cukru, nebo jak mává světu z nejvyššího mrakodrapu v New Yorku, dokonce ji ukazovali ve skafandru pod vodou a jednou mezi Eskymáky v kožešinovém obleku, seděla na obrovitém ledním medvědovi, kterého údajně právě zastřelila … a pak ty drby: kolikrát už se provdala, kolikrát rozvedla, že byla na potrat, že má AIDS, rakovinu, spalničky, nepravidelný rytmus srdce, trpí nespavostí a průjmy, kouří trávu a bere nějaké ty … heleď se, Adelino Kubečková, povídám jí do telefonu, když se zas jednou ozvala, ty vážně bereš to svinstvo? … trochu se zajíkla, trochu se jí ztišil hlas, jako by ji u hřbitovní zdi ovanul studený večerní vítr … víš, povídá a hlas má při tom smutný jako tenkrát večer, když po setmění voněly kytice z nového hrobu a ona mi vyprávěla o tom, jak už jí nebaví svět… víš… tak podívej, nenechám ji vykoktat nějakou nepravdu, teď už ti přece nikdo nedělá po celém těle modráky, nebo snad jo? … trochu se zajíkla – a v ten moment jsem si jako naschvál zase vzpomněl na její pihy kolem nosu: zmizely samy od sebe, nebo je pokaždé zapatlají těmi mejkapy a barvičkami? podle mne jí slušely už tenkrát, když jsem se odvážil dát ji tam u hřbitovní zdi pusu, jen tak zlehounka, jako když se dotkne motýl … moc ráda bych věděla, řekla namísto odpovědi … a já na to: co, tak povídej, co bys ráda věděla… a ona: esli sis od té doby tenkrát, jak jsme seděli u hřbitovní zdi, alespoň jedenkrát vyměnil ponožky a vzal čisté spodňáry … nezabili byste ji…?

Pak zase telefon, málem už poledne, krásný den, modro a zlato, zeleno a růžovo a také trochu fialkovo s krajkovím jako od mořské pěny … její hlas bych poznal třeba i na dně oceánu, ani se nemusela představovat … přece víš, povídá, že jsem vždycky chtěla ležet uprostřed rozkvetlé louky a poslouchat tu krásnou muziku … hádám, že se tohle přání kinohvězdě první velikosti Anny Kobec konečně vyplnilo, povídám … a jen jsem čekal, kdy zase začne o nových ponožkách a čistých spodňárech, ale nezačala… pro tebe, přece víš … její hlas bylo sotva slyšet … pro tebe vždycky jenom Adelina Kubečková … trochu se odmlčela a pak ještě dodala: ležím uprostřed rozkvetlé louky a také trochu slyším tu krásnou muziku … takže, nezapomeň na svůj slib, mourku … přece víš, co jsi mi tenkrát slíbil, že si na tu louku přijdeš lehnout vedle mne … vím, křičím do sluchátka, jen mi musíš povědět, kde jsi, kde ta louka je … a ona: tuhle, povídá, tuhle nedaleko, jak běží dálnice do zatáčky …

To jsem si nemohl nechat ujít, ležet vedle Anny Kobec, alias Adeliny Kubečkové uprostřed rozkvetlé louky, hledět do modré oblohy a poslouchat tu krásnou muziku … svištěl jsem obstarožním autem co to dalo a co mi umožňovala okresní silnička, samá zatáčka, vysmekl jsem se kruhovým objezdem na dálnici, ani mi nenapadlo pomyslet na dálniční známku, hrnu se kalupem do nejbližší zatáčky … kolem louky právě v plném květu, bílé a modré a zelené a růžové a trochu nafialovělé s krajkou … tam spousta aut, dopravní policista ukazuje plácačkou k pankejtu … nóbl fáro, jaké má snad jen anglická královna a pak ještě africký pohlavár, rozšrotované na maděru, takže se spíš muselo vznášet příliš nízko nad zemí než jet rychle po téhle čtyřproudovce… auto máme, povídá policista, ale nikde nemůžeme najít tělo … přeskočil jsem obrubník a šel rovnou doprostřed té rozkvetlé louky …

Adelina Kubečková, alias Anny Kobec tam ležela uprostřed květů, oči upřené do modré oblohy, mobil dosud stále v ruce, sotva slyšitelně z něho zaznívala ta krásná muzika … tak jsem si tam lehl vedle ní, co slíbím to dodržím … promiň, povídám, v tom kvaltu jsem si zapomněl vyměnit ponožky a nemám ani čisté spodňáry… neodpověděla … vám asi přeskočilo, povídá dopravní policista … asi ano, souhlasím a do očí se mi tlačí slzy jak fazol velké, což se mi nestává často … to už svižně přibíhali funebráci, rozpačitě hledí na nás dva, vzali jsme jenom jednu rakev … to je v pořádku, říká dopravní policista, to je pro ni, on se jenom zcvoknul, přijedou si pro něj z cvokhauzu… tak jsem se zvedl, nebudu ze sebe dělat kašpara, šlapal jsem po kopretinách a pampeliškách a zvoncích a kohoutcích … a trochu – dost hodně – mi při tom pršelo v duši …

Stop – pening

Sobotní čas je tak smutný, ach bože, prach v očích, pažit zkropený slzami, očko spuštěné na punčoše, děravá ponožka, pachuť za dásněmi, svíravý pocit kolem žaludku, orosené čelo, zvláštní malátnost … pořád jako by někde na nepatřičném místě oděvu zůstal rozepnutý nesprávný knoflík … a může třeba šajnit slunce a ptáci cvrlikat … zvláště když cíl je v nedohlednu, nebo se náhle ztratí, když se dosavadní jistoty promění v soubor nejistot a prostor kolem ve vakuum, které jak známo je zpodobením absolutní nechuti ke všemu a všem … a pořád ten mizerný pocit písku v očích a slzami zkropený pažit a touha víc nebýt než být …

Ze všech stopařek, lemujících okraj výpadovky, třebaže měly sukénky nejkratší a sporý oděv tak průsvitný, že jim bylo lze nazřít až do smilně chamtivé duše, zastavil naleštěný bourák u té, která vypadala, jako by právě opustila klášterní školu … ruka jí sice poklesla, přesto na okamžik zaváhala … kam to bude, zabzučel melodický hlas sympatického muže za volantem … vlastně sama nevěděla, utíkala před něčím a nevěděla před čím, snad sama před sebou, snad před pocitem osamění, dostat se na chvíli z dosahu pátravých očí matky, neposlouchat to její věčné: už by sis konečně měla najít chlapce, jiná děvčata v tvém věku už mají vdavky za sebou … ale neřekla, že některá z těch šťastných děvčat už mají za sebou dokonce i rozvod … vlastně utíkala před tou jistotou nejistoty: nikdo se za ní nikdy neohlédl, žádný kluk neměl mlsné oči … prvně randila v horkém letním večeru někdy ve dvanácti, podruhé a naposledy někdy v patnácti, když se probudilo jaro … vždycky to bylo stejné … skoro na chlup jako poslední léto, kdy se jeden z těch páprdů pustil při senoseči hrábí a povalil ji do kupky sena …

Trochu se sklonila a pohlédla na toho muže za volantem … drobátko připomínal filmovou hvězdu, ale nemohla se rozpomenout kterou … a také vypadal, jako by jel na svatbu, uvnitř to vonělo po cukroví … zmatena situací, do které se dostala – co vlastně chtěla podniknout? kam jet? snad až na konec světa a skočit tam ze skály do řeky – jen kývla neurčitým směrem: někam tam … a ten mužský za volantem se usmál a řekl: tak si nasedněte, máme stejnou cestu …

Byla to klasická situace, jako udělaná pro znásilnění náhodné stopařky … právě tohle si uvědomila, jenže nevěděla, jak tu situaci vyřešit … nějaký čas se pokoušela sledovat silnici, aby na příhodném místě oznámila, že už chce vystoupit, jenže brzy ztratila orientaci v terénu a když se cesta ponořila do hlubokých a stinných lesů, pak už jen s úzkostí čekala, co bude následovat … pořád ještě seděla na pohodlném sedadle luxusního vozu, ale už teď v duchu slyšela svůj zoufalý křik znásilňované dívky, leč marný, protože kolem široko daleko nebylo živáčka … se stoupající úzkostí sledovala mihotání krajiny za oknem vozidla, občas se tam mihla mýtina, osamělé stavení, řada sloupů elektrického vedení, bezvýznamná křižovatka, vozidlo v protisměru, pak už zase jen stromy tichého a mlčenlivého lesa …

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Madona v nedbalkách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.