Božena Klímová • Irena Kopecká • Richard Sobotka • Lukáš Klíma • Jan Surý • Ivan Szabó • Dušan Žárský

ČÍM JSEM BYL RÁD

Almanach literárních prací autorů sdružených kolem elektronického vydavatelství ŽÁR

2015

Božena Klímová: OZVĚNY, KTERÉ SE RÁDY VRACEJÍ

Tak trochu jiná beseda

Richard Sobotka, básník, spisovatel, redaktor a fotograf, z Rožnova pod Radhoštěm a Ludvík Kunc, zaujatý zoolog, malíř, autor knih o zvířatech, ochránce přírody, z Ostravy, se v jistém čase rozhodli společně besedovat o svých počinech (A není jich málo!) se čtenáři v Knihovně města Ostravy.

Oba pány směle řadím mezi výrazné osobnosti severomoravské kultury. Nikdy předtím se osobně nesetkali a svedla je dohromady až Sobotkova kniha Hurá na medvěda!. Tu Ludvík Kunc totiž ilustroval.

Jelikož aktéry avizovaného dlouho znám a pojí mne s nimi nejedna humorná chvíle, přepadla mne chuť je v besedování podpořit. Vyrazili jsme tedy s mým vydavatelem D. Žárským na mini výlet. Byl to pro mne svátek po tom, co mi v oné zimě opětně odpochodovala páteř neznámo kam a v nemocnici mne připojili na čas k blahodárným infuzím. Naši malou výpravu doplnila ještě manželka pana Ž., má k literatuře i výtvarnu velmi blízko, nejen díky její práci v tiskárně.

Podařilo se mi nastoupit do auta. Po krátké jízdě, též kolem jarní řeky Ostravice, náhle krásně čisté, s upravenými břehy, rybáři sedícími v čerstvé trávě a koňmi, které plavila omladina v zátočině, jsem dokázala své neposlušné nohy z auta i vytáhnout. Jaká radost! Až se mi z toho zatočila hlava. A mé rozjívené oko pohlédlo na rozkvetlé keře za vodou, jak strání svižně „šplhají“ na vyvýšenou část města.

Těšili jsme se, že dvojici Sobotka-Kunc proložím besedu šťavnatými výroky o utajovaných životních skutečnostech… Sundali jsme v šatně knihovny kabáty a hrnuli se k výtahu. Přivolávač svítil červeně, blikal a vydával podivné zvuky. Asi nejede, napadlo mne, lekla jsem se a také posmutněla. Hudební sál, sloužící též pro besedy, je až ve třetím patře! Schody vedou kamsi do nebe!

Výtah opravdu nejel… V onom dni již prý druhá porucha. Kromě toho v něm uvízli lidé, včetně dvou knihovnic a občasně zoufale volali: Haló, halóóó, tady, v mezipatří!!! Ale znělo to jako z planety Mars. Jaké štěstí, že jsme si nepospíšili, jinak bychom v plechové kukani viseli my a mé francouzské hole, a čekali bychom na zázrak – nebo na hasiče!

V nechtěné pauze jsme si prohlédli v přízemí alespoň výstavku vazeb knih, mnohé opravdu půvabně a mladistvě nápadité, někdy až bizarně. V jednom přebalu byla zaseknuta malá sekyrečka. Co potom asi ukrýval obsah takového artefaktu, že?

Chvílemi jsme zaměstnanci byli ujišťováni, že se to nějak vyřeší, ať posečkáme. Mezitím se z výšin po schodech spustil Richard Sobotka. Třásli jsme si radostně pravicemi a letmo vzali na vědomí změny vizáží, na nichž se podepsal netaktní čas, jemuž jsou „šumafuk“ duševní hodnoty jedinců. „Ludva“ Kunc se nespustil. Po komplikované zlomenině nohy pro něj není už chůze bůhvíjakou radostí, i když je v lese více než doma, neboť je to člověčí samorost. A podezřívám ho, že se beskydskými lesními stezkami vozí na hřbetech rychlonohých vlků… Jinak by přece divoká zvířata nedokázal tak důmyslně kreslit a malovat.

Asi to tak má být, že se opět mineme. Když jsem chtěla totiž nedávno na zahájení další z jeho výstav, nejel pro změnu výtah v našem panelovém domě. Postála jsem u prázdné zdvižové klece v sedmém patře zhruba patnáct minut, přivolávala Štěstěnu, ale jelikož zázrak se nedostavil, vrátila jsem se do bytu… Můj manžel nepředstíraně jásal, jak rychle jsem vernisáž stihla… Aspoň někdo měl z mého příchodu radost!

Ale zpět k hlavnímu tématu! Solidárnost mých průvodců byla veliká a po zjištění, že výtahová naděje zcela zhasla, jsme se vydali na soukromý dýchánek do blízké restaurace (která nemá schody, je totiž v přízemí).

U zmrzlinového poháru s ovocem, vídeňské kávy a minerálky jsem brebentila o všem možném, převracela literární svět slovně dokonale naruby, odrecitovala rozvernou říkanku spisovatele Ladislava Mušky o jeho ledvinovém kameni. S lehce namoženými bránicemi smíchem jsme poté opustili centrum města.

Mí dva posluchači říkali nadneseně: To se nám ta „naše“ beseda ale povedla! A kolegové? Také uspěli. Vždyť se s nimi posluchači (po poněkud opožděném zahájení) nakonec nechtěli ani rozloučit! Ostatně ti, kteří jsou schopni níže uvedeného, nemohou přece zklamat!

Situace první:

Nebojte se, paní Boženo, mně neupadnete, já jsem zvyklý tahat baťohy! (Výrok Ludvíka Kunce, když mi pomáhal před lety přes městské náměstí na náledí a držel mne v podpaží s takovou vervou, že jsem vlastně ve vzduchu vlála.)

Situace druhá:

Jsem tak naštvaný!!! Teď nemohu dokončit časopis! Kde je ten slíbený článek? – hulákal mužský hlas v telefonu, zatímco já jsem žasla v křesle se sluchátkem u ucha a krk mi zdobil vlňák po tetičce, protože mne tehdy sklátila viróza.

Naštvaná jsem po oné spršce byla také, článek v euforii napsala i s horečkou a do obálky záměrně nakašlala hejno bacilů. Ani jeden na Richarda Sobotku nevskočil, věřili byste tomu? J

V důsledku těchto barevných událostí jsem si s dotyčnými začala postupně tykat…

Na závěr vyprávění o tom, jak jsem se 1. dubna roku XYZ opět zúčastnila dění, ovšem jinak – než by jeden čekal… nezaškodí troška rumu! Tento mok kdysi v lahvích Ludvík Kunc věšel vysoko do korun rozložitých stromů, aby dozlatova dozrál pod dohledem jemných slunečních paprsků.

Ale „Ludva“ rum už nepije, jak mi sdělil v jednom z dopisů rozevlátým malířským písmem, a také mi psal, že až dostane rozum, svolí, abych ho provždy „znemožnila“ v medailonu, jako jsem to provedla Richardu Sobotkovi (viz. www.okpb.cz)!

Richard moc litoval, že nemohl za námi na pohár a kus řeči, neb už udělal jednu dobrou zkušenost. To když jsme ho kdysi přibrali do party a utekli umělecké sešlosti z Domu knihy L. provozovat tento způsob relaxace…

Ale dálkové autobusy prostě nepočkají – a Rožnov není zrovna vedlejší ulice centra Ostravy.

Ať tedy žijí besedy na všelijaký způsob, knihovníci, kamarádi, poháry a rum, který došel!

Kniha Richarda Sobotky Hurá na medvěda! s ilustracemi Ludvíka Kunce.

Irena Kopecká: DĚKUJI, ŽIVOTE

Miss učitelka

„Tak můžete mi vysvětlit, jak je možné, že jste tu nástěnku neudělaly?“ obrátila jsem se zamračeně na dvě žákyně, které měly za úkol obměňovat výzdobu nástěnky tak, aby byla aktuální. Vždy jsem se na ně mohla spolehnout a najednou jim musím už potřetí připomínat, že se blíží Den učitelů, kdy vzpomínáme na učitele národů J. A. Komenského.

„Tak proč není ta nástěnka hotová?“ uhodila jsem znovu na ně. Děvčata rozpačitě sklopila oči a mlčela. Nejen ona, ale celá třída byla nějak zaražená. Už mě to přestávalo bavit. „Ta nástěnka bude do dvou dnů, jasné?“ „Jasné,“ přikývla.

Matematika pak běžela svým tempem jako obvykle, jen se mi zdálo, že žáci jsou roztěkanější než dřív. Zvonek oznámil konec hodiny. Místo ruchu, shonu, hrobový klid. Co to?

Zvedám hlavu, všichni žáci stojí v pozoru. Ke mně jdou právě ta dvě děvčata, kterým jsem vynadala. Jedna nese velkou kytici, druhá bílou stuhu. Nevěřícně na ně hledím. Už jsou u mě. Monika mi předává kytici růží se slovy: „My vám jdeme popřát ke Dni učitelů s předstihem. Ingrid mi podává bílou stuhu se zlatým nápisem Miss učitelka 1990. Vysvětluje: „Prosím vás, nezlobte se na nás kvůli té nástěnce, my jsme pořádaly anketu o nejoblíbenějšího učitele, tak jsme ji nestačily udělat. No a vy jste to vyhrála!“ Přetahuje mi stuhu přes hlavu za vydatného potlesku a povyku celé třídy. Do očí mi vhrkly slzy. Nechávám je stékat a moje ruce přitahují Ingrid s Monikou.

„Holky moje, promiňte mi,“ šeptám.

„To nic, měly jsme to stihnout,“ říká Monča.

To už nás všichni obklopili, gratulují mi a já pomalu vycouvávám ven na chodbu.

Za mnou celá devátá třída mi dělá doprovod až do sborovny. Tleskají, hulákají.

Z ostatních tříd vybíhají žáci i učitelé, ale když mě vidí v čele s kyticí růží a šerpou Miss učitelka 1990, tak se jen usmívají.

Blížíme se ke sborovně, ze které právě vybíhá pár učitelů. „Kdo to tu tak huláká? Co se děje?“ slyším čísi hlas. Zaraženě zůstávají stát, pak už mlčí, jen se usmívají. Já s nimi. Úplně nám ušlo, že je už po přestávce.

„Tak co je, už zvonilo!“ vybíhá vládce školy ze svých dveří, ale i on tiše couvá, když vidí důvod našeho veselí.

Patnáct let uplynulo od té doby, já ale pořád pečlivě opatruji tu bílou šerpu se zlatým písmem Miss učitelka 1990. Často ji beru do dlaní a vzpomínám na svou devítku. A nejen na ni.

(Povídky Modrá číše a Miss učitelka z knihy Proměny člověka.)

* * *

Kolik dětí prošlo mýma rukama a mým srdcem! Našly své místo v životě? Dala jsem jim kromě základů z matematiky a chemie všechno, co jsem mohla? Pomohla jsem jim najít sebe sama?

Anděl

V červenci 1966 přišlo deštivé období. Několik dnů vytrvale pršelo. Někdy víc, jindy míň, ale koryto řeky Lubiny v Příboře se začalo hrozivě naplňovat. Řeka Lubina, jindy klidná a líně spěchající vpřed, se rozběsnila. Nepoznávali jsme ji. Plavaly po ní láhve, klacky, kusy dřeva a věci, které řeka sebrala při své divoké cestě. Brala s sebou i žlutý jíl a hlínu, která jí dodávala zlověstnou temně hnědou barvu. Kde se o břeh zachytily větve, vytvářela barikády, které bránily řece v divokém úprku. Ta se zlobila, běsnila, hučela. Lidé bydlící v jejím okolí dostali strach. Břehy byly plné ustrašených lidiček, schovaných pod deštníky.

„Co myslíte, vyleje se?“

Někteří krčili rameny, jiní ujišťovali: „Nevyleje, bude to dobré, má velké koryto.“

V tu dobu jsme byli pozváni na pár dnů k babičce do Štramberka. Chvíli jsem váhala, ale pak jsme pozvání přijali. Manžel mě ujišťoval, že pro naši tříletou dcerušku bude líp, když tu nebudeme. Zdálo se, že déšť ustává, že bychom opravdu mohli odjet. Na chalupě zůstala jen moje sedmdesátiletá maminka.

„Jen jeďte, nic se nestane,“ ujišťovala mě.

Řeka však nestačila pohltit přívaly vod z beskydských hor a začala prudce stoupat. Druhého dne se vylila z břehů a zatopila všechna prostranství, kam dosáhla. Naše zahrada i chalupa stály ve vodě. Moje matka začala vynášet věci na půdu. Najednou zaklepal na dveře mladý chlapec.

„Nechcete pomoci?“ Bez rozmyšlení kývla. Vynášeli lehčí věci do bezpečí půdních prostor, těžší dávali nahoru na stůl, na skříně. Pak hoch vymetl všechnu vodu z chodby, práh dveří utěsnil vším, co měl po ruce, přistavil k němu botník a usmál se na unavenou matku: „Hotovo!“

Maminka se unaveně opřela o stěnu: „Prosím vás, kdo jste?“

Hoch mávl rukou: „To máte jedno, paní učitelka mě učila,“ usmál se, otevřel si okno a vyskočil do hnědé vody, která stála všude kolem.

O tom, že Lubina vystoupila z břehů, jsme se dozvěděli až další den od sousedky, která se právě vrátila z návštěvy své dcery v Příboře. Ihned jsme se vrátili domů. Voda už opadla, ale zanechala za sebou všude spoušť. Chválabohu do místnosti se nedostala, protékala jen chodbou ven na druhou stranu a utěsněním dveří už dovnitř nemohla. Když mi maminka vyprávěla o tom chlapci, posteskla si: „Ani jsem mu nestačila poděkovat, to byl jistě anděl.“ I mě velmi mrzelo, že nevím, kdo byl ten hodný chlapec.

Až za dvacet pět let si přisedl ke mně ve vlaku můj žák Petr D.

Dali jsme se do řeči, a když jsme přijížděli k Příboru, podíval se z okna ven a řekl: „Jak je v té Lubině málo vody, to tenkrát v šedesátém šestém to byl děs, ještě že jsem tu vodu vymetl a utěsnil práh. Však jsem pak musel skákat oknem,“ zasmál se. Najednou se zarazil a mě všechno došlo. Tak on byl ten anděl, který mé mamince pomohl, když se řeka rozlila. Chytla jsem mu ruku a poděkovala z celého srdce. Plaše těkal očima: „Vždyť o nic nešlo.“

Najednou jsem pocítila nesmírnou úctu k tomu hezkému mladému muži nejen za jeho ochotu pomoci druhému v nouzi, ale i za jeho skromnost. Vždyť jsem musela čekat dvacet pět let, než jsem andělovi pomáhajícímu mé matce mohla dát jméno.

(Proměny člověka, povídka Anděl.)

Lukáš Klíma: NASADIT PÁR RYCHLÝCH TEMP

Fotbal – to je hra!

Místo děje: Pardubice, CZECH OPEN. S mezinárodní účastí. Aktéři – šachisté: začátečníci, Mistři (M), Federální Mistři (FM), Mezinárodní Mistři (IM) a Velmistři (GM)…

Další z velice oblíbených akcí festivalu je turnaj v malém fotbale. Během let dosáhl turnaj takové popularity, že si do Pardubic jezdily zahrát dokonce téměř profesionální týmy. Postupem času se turnajový model vykrystalizoval do stabilní podoby, jehož vyvrcholením jsou finálové večery s profesionálními rozhodčími, moderátorem, moderním hřištěm s umělou trávou, občerstvením, hudbou a cenami, no prostě paráda!

Turnaje se kromě hráčů, kteří si s fotbalem tak říkajíc tykají, účastní také nemalá skupina, která vidí fotbal párkrát za rok v televizi a to ještě není jisté. Nejlépe asi problém vystihl a zhodnotil Honza Mazuch, když jsme si o turnaji v malé kopané povídali: „Po prvních zápasech prvního ročníku fotbalového turnaje nám bylo zřejmé, že se bez profesionální a stálé zdravotní péče neobejdeme!“

A tak nás fotbalovým turnajem provázejí kromě profesionálních rozhodčích také lidé pečující o zdraví fotbalistů a řeknu vám, že se určitě nenudí. Jak to tak bývá, když se do fyzicky náročných sportů pustí jedinci, kteří jsou zvyklí převážně sedět za šachovnicí či u počítače, není o komické situace nouze. Povím vám opět jeden krátký příběh, který se mi stal v roce 1997.

Celý život, možná snad již od narození, vypadám pořád stejně. Skoro dva metry a dost přes 100 kilo. Uznávám, že to nejsou úplně ideální parametry pro fotbal, ale to ještě neznamená, že fotbal nemám rád. Naopak, občas jsem si docela rád zahrál a právě v roce 1997 mě kamarád Slávek umluvil, abych hrál za jeho tým. Přestože se celou mou fotbalovou kariéru považuji za rozeného útočníka a gólového hráče, ještě nikdy jsem v útoku nehrál, ani v záloze, ani v obraně. Od svých šesti let sedím v kisně a chytám. Prostě se na mě kolegové z družstva kouknou a řeknou – Jdeš do brány. A když se ptám proč, jejich odpověď je povětšinou také pořád stejná – Protože ji zabereš skoro celou! Hádejte, co mi řekli v roce 1997? Správně: Jdeš do brány. A tak jsem šel.

Většina našich zápasů probíhala úplně stejně. Stojím v bráně, je mi horko, jsem naštvaný, že nemůžu do útoku, pořád do mě někdo šije strašné pecky balónem a pořád prohráváme. Poslední zápas a opět ta samá situace. Jen s tím malým rozdílem, že ještě neprohráváme a naopak se snažíme útočit. V duchu si říkám, že by to dnes mohlo dopadnout dobře a mohli bychom čestně zvítězit. Když tu – co se nestalo! Jejich brankář odkopává míč obloukem směrem ke mně. Jako na potvoru se jeden ze soupeřových útočníků rozohnil a začal balón pronásledovat. Zpočátku jsem měl k míči o hodně blíže já, ale jejich forvard byl neuvěřitelně rychlý. Zmocnila se mě panika, co mám sakra dělat? Já snad budu muset vyběhnout z brány. Jak se to dělá? Jsem zmaten, doposud jsem nikdy nemusel opustit bezpečí své klece. Nemůžu váhat, jdu na věc, balón prostě odkopnu pryč. Udělal jsem dva kroky a vší silou jsem volejem napálil mičudu!

Takhle mi střela snad ještě nikdy nesedla. Byl jsem na sebe pyšný – asi jednu milisekundu. Jejich nebohý útočník byl skutečně dost rychlý a mezitím, co jsem udělal ty dva kroky, přeběhl skoro půl hřiště a v momentě odpalu byl asi metr ode mě.

Určitě jste někdy viděli kreslené grotesky typu Toma a Jerryho. Pamatujete na klasické scény, jak třeba stojí ta zákeřná myš za rohem, v ruce baseballovou pálku a ve správný moment trefí tupého kocoura přímo mezi oči. On je v běhu, jak dostane ránu, tak mu hlava zůstane na stejném místě a tělo pokračuje dál do vodorovné polohy. Pak chvilku levituje ve vzduchu, načež padá do prachu.

Víte, až do roku 1997 jsem věřil, že takovýto pád nedovolují fyzikální zákony. Omyl! Onen útočník udělal úplně to samé co kocour. Reakce diváků, kterých jsme mimochodem měli docela dost, připomínala také sitkom – naprosto šílený hysterický smích…

Mně ovšem do smíchu moc nebylo. Několik momentů jsem si myslel, že jsem první vrah na světě, který jako smrtící zbraň použil kopačák. Taktéž nepřátelské pohledy soupeřů mi zrovna moc klidu nedodávaly. Útočník ležel na zemi, mrkal a cosi drmolil. Jeho kolegové ho odnesli za čáru, kde mu medik poskytl odbornou pomoc. Asi po pěti minutách se zvedl a začal se rozcvičovat. Ze srdce mi spadl obrovský balvan a nálada se mi také trochu zlepšila, dokonce jsem si nastřeleného v duchu pojmenoval – Tom.

Zhruba po deseti minutách od onoho incidentu byl Tom opět na hřišti a vypadal docela čiperně. Načež přišla pohroma. Jejich brankář odkopává míč obloukem směrem ke mě a nějaký útočník se za ním prudce rozbíhá. V hlavě mi blikne – To snad ne! Co jsem komu udělal?

Ale co se dá dělat, jsem zodpovědný brankář, a proto dělám dva kroky kupředu a napřahuji se k odkopu. Na těle muže je pro úder balónem pouze jedno horší místo než je kořen nosu. Svým druhým odkopem, mimochodem asi ještě tvrdším než byl ten první, jsem toto místo spolehlivě trefil a skolil jsem tak dalšího Toma během krátké chvilky.

Nutno dodat, že přestože to byl útočník houževnatý a vytrvalý, tento zápas nedohrál. Bohužel jsem ho nedohrál ani já. Při druhém odkopu mi totiž odletěla podrážka tenisky někam do houští za plot. Vzal jsem to jako boží znamení a nenápadně se odšoural za postranní čáru mezi uslzené diváky. Od té doby se snažím chytat sporadicky a většinou raději v cuklích.

Jan Surý: ČERNOBILINY

… ale, sem mu dál

To byla první slova, která většinou promluvil kamarád Luboš, když se uřícený přihnal na kole na noční směnu. „Prosím ťa, kdo ti zas cosi udělal?“ bývala z počátku naše zvědavá otázka. „Ale, předjel mňa po cestě do práce jakýsi frajer na novém chromovaném Favoritě. Tož sem sa pustíl za ním a dojel sem ho. Furt přidával, tož sem sa naštvál, předjél sem ho a nechál sem ho padesát metrů za sebů,“ vysvětlil nám Luboš, proč je takový uřícený.

K vysvětlení musím dodat, že Luboš jezdil do práce v zimě – v létě na obyčejném kole bez přehazovačky. Kolo si poskládal z vyřazených bicyklů. Luboš, díky tomu, že byl zapřisáhlý odpůrce motorismu, ani později neměl originál koupené kolo z obchodu, se stal odborníkem na opravu bicyklů. Dokázal vyrovnat, vyplést a vycentrovat i takové kolo, které by v cykloservisu hodili přímo do sběru. Na kole projel mnohokrát celé Československo a velký kus Evropy. A na kole cestuje všude dodnes.

Jednou zas přijel do práce ve stavu nejvyššího vzrušení s obligátním: „…ale sem mu dál.“ „Lubošu, zas ti nedal pokoj ten chlap s Favoritem?“ ptali jsme se na důvod jeho zlosti.

„Ale né, ten asi ešče leží doma v bezvědomí,“ odsekl Luboš, „ale ten blbec mašinfíra od Rožnovky trochu přibrzdíl a furt na mňa ukazovál, že mám přidať. Tož sem přidál a než sa aj on trochu rozjél, už sme byli v Rožnově a on měl problém zastaviť na nádraží.“

Ještě mnohokrát závodil Luboš s Rožnovkou se střídavými úspěchy. Už jsme se ničemu nedivili a pouze jsme se ptali, kdo byl lepší – Rožnovka, nebo Luboš.

Svoje bicykly různě střídal podle toho, který byl momentálně jeho nejoblíbenějším.

V jednom období jezdil do práce s bicyklem, který měl pedály v trvalém záběru – tak zvaný „furtšlap“. Kolega z dílny potřeboval cosi vyřídit ve městě a sháněl se po nějakém bicyklu, aby byl brzy zpátky. Luboš mu dal klíčky od kola a důrazně jej upozorňoval: „Josefe, daj si bacha, to kolo má furtšlap!“ „Já vím, já vím, dám si pozor,“ odpověděl Josef, který doporučení vnímal jenom napůl ucha. Chtěl být honem zpátky.

Po hodině se vrátil doškrábaný a trochu kulhal. Až si trochu odpočinul a natřeli jsme mu odřeniny Ajatinem, tak nám vyprávěl, jak pochodil: „Do města jsem jel pomalučky, opatrně. Vyřídil jsem si, co sem potřebovál. Na náměstí sa mně šikla řeč se známým a než sem sa nadál, byla půlhodinka pryč. Tak zpátky jsem jél co to dalo. Před úschovnú kol sem chtěl zabrzdit. Šlápnúl sem na pedál, ale ten mňa vyhodíl s kola přes řidítka. Ešče že tam býl ten smreček, na který jsem přistál. Dopadnúť hubú na betón vedla, tož by mňa ani deset doktorú nedalo do kopy. Kolu sa nic nestalo, enem sú pootočené řídítka.“ Luboš byl také rád, že to dopadlo jenom tak, a od té doby kolo nikomu nepůjčoval. Časem kolo s furtšlapem předělal na normální brzdy. V dobách jeho mladosti měl Luboš úžasnou sílu a výdrž. Když se jednou vsadili s kamarádem, že vyjedou na Pustevny na obyčejném kole bez přehazovačky, tak to oba dva blázni udělali. Jindy se zase stalo, že na pracovišti na jeho dílně chyběl chlap a ti dva, kteří tam zbyli, nestíhali práci, kterou běžně dělávali. Luboš se vztekl, poslal i ty zbývajíci do „oněch míst“ a po zbytek směny dokázal dělat práci za tři. Potil se jak dveře od prádelny, ale vydržel až dokonce směny.

O jeho síle svědčí i další příhoda: Byla porucha na vypalovací peci. Údržbáři museli vymontovat tažný buben pásu pece. Tento válec o průměru asi 70 cm a délce minimálně 2,5 metru odvezli na vozíku dál od pece, aby jim při práci nezavazel. Nejméně tři chlapi táhli na „paleťáku“ toto těžké železné heblo. Skoro jako naschvál ho postavili před Lubošův stůl na dílně. Ten jej sám zase odvezl kousek dál, aby se ke stolu dostal. Na druhý den stál zas válec před Lubošovým stolem.

Luboš, když to uviděl, kromě zaklení neřekl nic. Zlost mu dodala nadlidskou sílu a úplně sám vyvezl vozík i s nešťastným válcem až před vrata haly.

Až zámečníci ukončili práci, tak jim s válcem musel pomoct motorový vysokozdvižný vozík, protože nebylo v lidských silách tento kus železa dotáhnout zpátky.

Jako většinu lidí z okolí, popadla i Luboše houbařská vášeň. Koupil si Atlas hub, nastudoval jej a na odpolední směnu donesl všecko, co v lese našel. Trochu to roztřídil, očistil a pokrájel. Vařič byl na dílně oficiálně pro technologické účely a kastrůlek měl ve skříňce skoro každý, kdo musel chodit v neděli na údržby a náběhy směn. Kus sádla a ostatní přísady měl Luboš z domu. Když začal v kastrolu houby dusit, chodili všichni „obdivovat“ barvu budoucí dobroty. Barva to byla tmavě fialová spíše dočerna. Víc než základ pro smaženici připomínala inkoust, který se dříve vaříval z duběnek. Všichni jej varovali, ať to vyhodí, že se otráví a že je na to škoda sádla a vajec! Ale Luboš nedbal a kuchtil dál. Vůně se šířila i do sousední dílny a zvědavci se chodili dívat, co se tu vaří. Ti odvážnější včetně mne, ochutnávali. Když Luboš viděl, že v kastrolu toho moc nezbývá, snědl zbytek sám. Druhý den jsme byli všichni živi a zdrávi a Luboš se stal uznávaným odborníkem – mykologem.

Řecké seno – pískavice je bylina, nebo spíše koření, s projímavými účinky. Kteréhosi dne na odpolední směně si někdo povařoval čaj z bylinné směsi obsahující tuto rostlinku. Co tím dotyčný léčil si už nepamatuji. Přichomýtl se tam i Luboš, že má nějaké žaludeční potíže, které by si mohl tímto čajem spravit. Kamarád nezištně nabídl plný hrnek tohoto lektvaru i Lubošovi. Ten čaj vypil a šel po své práci, protože do konce směny zbývala ještě hodina. Po skončení směny se oblékl, sedl na svůj oblíbený bicykl a odjel domů. Druhý den jsme se jej ptali, kterak zabral lék. Luboš chvíli otálel a pak nám vylíčil průběh léčby:

„Nasednúl sem na kolo a jel dom jak jindy. V púli cesty sa mně neco pohnulo ve vnitřnosťách. Přidal sem na tempu, abych dojel dom zavčasu. Situace sa s každým metrem cesty zhoršovala. Točíl sem pedály jak blázen – ale nedojél sem. Dvacet metrú před barákem letělo kolo do jednéj příkopy a já do druhéj. Stačil jsem akorát hodit si montgomerák přes hlavu a stáhnúť gatě. Vyšlo ze mňa všecko aj co jsem nikdy nezed. Taková to byla rychlovka!“ I přes tuto příhodu Luboš na bylinky nezanevřel a čas od času si nějaké lektvary vaříval i v práci.

V Tesle stejně jako v jiných fabrikách byl „suchý zákon – prohibice“, to znamenalo zákaz konzumace jakýchkoliv alkoholických nápojů. Výjimkou bylo sedmi- později osmistupňové pivo, které se prodávalo pouze v kantýně na obrazovkách, protože chlapi v horkém provozu museli pít. Různé čaje a limonády včetně sifonu a „čurkisu,“ což byl předchůdce nynějších iontových nápojů, neuznávali, neboť jim prý dělaly žaludeční potíže. Luboš byl známý odborník na pivo. Vždyť jeho chemická specializace byla z tohoto oboru. Došel do kantýny koupil si pivo a po okoštování většinou prohlásil: „Tož, takovým pivem si v pivovaře ani neumývajú nohy a ludé to tu střebú jak zjednaní.“ A ten den pro něj pivo neexistovalo. Jindy po ochutnání pivo pochválil: „To je dobré, asi sa jim nepovedla desítka a museli ju přeřadiť dolú.“ V tom případě koupil více piv a schoval si je do skříňky na horší časy. My laici jsme sice žádný rozdíl nepoznali, ale řídili jsme se jeho doporučením. Nikdy jsme jej neviděli opilého, protože znal vlastnosti piva a své možnosti.

Byl velice dobrým fotbalistou. V mladších letech hrál fotbal za svou dědinu, nyní už město. Později hrával za Teslu odborářskou ligu. Díky svojí fyzické kondici a hlavně vytrvalosti s ním měli problémy i daleko mladší protihráči. Z jednoho mezipodnikového zápasu proti jedenáctce z Piešťan se do fabriky donesla zvěst o tom, že Luboš byl opět nepřekonatelný. Mladý fotbalista z piešťanského mužstva si v zoufalství postěžoval sudímu zápasu: „Pán sudca, pozrite sa čo tu ten Fantomas stvára, veď on si s nami robí, čo chce a vy nič!“ Lubošovi z počátku trochu vadilo, že jsme mu potom pro jeho skoro holou hlavu přezdívali Fantomas. Po čase nás to přešlo a jeho také. O Lubošovi by se dala napsat celá knížka. Zkazky o jeho kouscích, nad nimiž by bledl závistí i mág Caperfield nadále kolují mezi lidem obrazovkářským.

Ještě teď, kdy má daleko po sedmdesátce hodně fyzicky pracuje a všude jezdí zásadně na kole. Tak hodně zdraví, Lubošu!

Richard Sobotka: POPEL NAŠICH DNŮ

Pel stříbrného plátna

První skutečný film jsem viděl v roce 1947: americké grotesky Micky Mouse, Kačer Donald, Pepek Námořník a další postavičky z dílny Walta Disneyho. O něco později to byly legrácky, jejichž tvůrcem i hlavní postavou byl Charles Spencer Chaplin. Očarován tou imaginací nemohl jsem nepropadnout onomu magickému kouzlu. Nebylo možné zabránit, aby mi pel stříbrného plátna doživotně nezaprášil duši. Podnes ty staré filmy neztratily nic ze svého půvabu, i když současná vynalézavost techniky je v mnohém předčila. Stále platí, že v množství sice může být síla, nikoliv však důvtip, chytrost a umění diváka zaujmout, pobavit i poučit. Proto se stává, že výběr z nabídky desítek televizních pořadů končí prostým konstatováním: Dnes tam zase nic není!

Biograf – prostě kino, se na malou vesnici dosti klopotně proklubal až někdy kolem roku 1950. Bylo mi šestnáct a už jsem se stal promítačem. Bral jsem si z gymnázia omluvenky, pokud jsme promítali dopoledne pro místní školu. Soboty a neděle jsem pravidelně nastupoval na promítačskou šichtu. Dychtiví diváci plnili sál, netrpělivě čekali na úvodní gong. Následovalo několik reklamních diapozitivů, zpravodajský filmový týdeník, kterého pak diváci dlouho litovali, když byl zrušen. A konečně přišel na pořad hlavní film.

Šéfa kina dělal tehdy místní četník Palička, ten mne do tajů řemesla promítače zasvěcoval, třebaže sám tuhle práci sotva ovládal. Zácvik nebyl delší než jedno nebo dvě promítání. Málem jsme při tom zapálili film, promítačskou kabinu a možná i celé kino. Podkladovým nosičem pohyblivých obrázků byl tehdy vysoce hořlavý celuloid a ten, když začal hořet, neuhasila sebelepší hasební technika. Tak nám to předváděli v Klánovicích, kde jsem posléze absolvoval kurs promítače. Zapálili na bezpečném místě cívku filmu a pak ji stříkali a polévali kde čím, vše naprosto beznadějně.

S šéfem četníkem Paličkou, který povinně nosil uniformu a měl na řemenu zavěšeno pouzdro pistole, vyplněné novinami, aby mu kilogram těžká zbraň netáhla břicho, jsme vůbec prvně spouštěli promítačskou mašinu, nasadili cívku, film protáhli všemi ozubenými válečky, upjali uhlíky do držáku a letmým dotykem uhlíků zapálili elektrický oblouk. A pak jsme průzory okouzleně hleděli na plátno. Ale jen bílý čtverec jsme viděli. Ten ovšem začal pozvolna žloutnout, dokonce se na vzdáleném plátně objevilo něco jako kouř. Pekelně žhavé světlo uhlíkové lampy se optikou soustředilo na políčko filmu a začalo ho propalovat. To byl ten nažloutlý flek a také kouř. Co se to děje? Všechno fungovalo – akorát jsme zapomněli spustit mašinu, takže oslnivě bílý žár „šajnil“ stále do jednoho políčka. Na poslední chvíli jsem pravačkou hmátl po ruční klice, která se používala pro rozběh mašiny a levačkou pak práskl po vypínači elektromotoru. Projektor se rozběhl pravidelným vrčením a ozubený váleček uhasil požárem ohrožené políčko filmu. Na plátně se objevily titulky a vzápětí filmový děj z první cívky filmu. Zapracování bylo u konce, dál už jsem si musel poradit se všemi problémy sám.

O několik let později se práce promítačů vylepšila natolik, že měli oproti nám průkopníkům doslova „léhunk“. V kabině už byly dvě promítačky, které se při doběhu cívky automaticky přepínaly a spouštěly druhou připravenou mašinu, a také byly k dispozici větší cívky, takže bylo možné natočit málem celý film na jednu cívku. A nejnovější digitalizace odstranila i tuto zbytkovou manipulaci. Promítač prostě usadí do příslušného místa DVD nosič s filmem, který je právě na programu, sám se posadí do křesla s novinami, knížkou nebo s křížovkou, případně si pustí televizní přijímač a čeká na ono kouzelné závěrečné slůvko END.