01

Z hliněné jámy naslouchal ozvěně hlasů, jež na něj volaly, a pokoušel se rozpoznat, jako by to byli cvrčci, na kterém místě uvnitř hranic olivového háje se každý z mužů nachází. Halekání a praskot seschlého cistového houští. Ležel na boku a tělo ve tvaru písmene zet bylo v díře vtěsnané tak, že mu sotva zbývalo místo k pohybu. Paže objímaly kolena nebo mu zalomené pod hlavou sloužily jako polštář a zůstal jen uzounký výklenek na brašnu se zásobami. Z prořezaných haluzí olivovníků upletl poklop na dvě silné větve, které mu posloužily jako trámoví. Natáhl krk a natočil hlavu tak, aby mohl slyšet jasněji, pak přivřel oči a našpicoval uši, aby zachytil hlas, který ho donutil k útěku. Nezaslechl ho a nerozeznal ani štěkot. To jej uklidnilo, neboť věděl, že jeho doupě by mohl vyslídit jenom dobře vycvičený pes. Leda tak křepelák nebo mazané psisko trénované na hledání lanýžů. Možná nějaký anglický stopař, jedno z těch zvířat s krátkýma sukovitýma nohama a plandavýma ušima, které jednou viděl v novinách, jež se sem dostaly až z města.

Naštěstí pro něj se sem na pláně žádné cizokrajnosti nehodí. Tam venku jsou jen chrti. Šlachovitá těla s dlouhými kostmi. Mystická zvířata, jež v plné rychlosti pronásledují zajíce a slíděním se nezdržují, neboť byla seslána na Zem s jediným pověřením — uštvat a zlámat vaz. Na bocích jim hoří narudlé pruhy jako připomínky pánových bičů. Týchž bičů, jež si na vyprahlých polích podrobují děti, ženy i psy. Teď tu koneckonců pobíhali sem a tam, zatímco on vězel ve své malé jílovité dutině. Ztracen mezi stovkami pachů, které hlubina schraňuje jen pro žížaly a pro mrtvé. Pachy, které by nebyl nucen vdechovat. Sám však za nimi přišel. Pachy, jež ho vzdalovaly od matky.

Pokaždé když zahlédl chrty nebo když na ně pomyslel, vybavil se mu jeden muž ze vsi. Mrzák, jenž projížděl ulicemi na jakési tříkolce, vpředu s klikou, jíž muž otáčel a hrbil nad ní záda jako flašinetář. Za soumraku za sebou nechával domky a brázdil uježděné cesty na severu, jediné, po nichž se jeho vozík vůbec mohl pohybovat. Doprovázeli ho psi uvázaní za krk roztřepenými konopnými provazy. Bylo žalostné se na něj dívat, jak popojíždí na svém těžkopádném soustrojí, a on si vždy kladl otázku, proč nezapřáhne psy, aby káru táhli. Ve škole se říkalo, že když už některé ze svých zvířat nechtěl, pověsil je na olivovník. Za svůj krátký život viděl už desítky psů, jak visí za krk v dálce na stromech a pohupují se ve větru. Pytle kůže, obtěžkané vymknutými kostmi jako obrovská mravenčí vejce.

Postřehl, že muži jsou už nablízku, a připravil se zadržet dech. Zaslechl své jméno, jak se násobí mezi stromy stejně jako kapky na vodní hladině. Krčil se ve skrýši a přitom ho napadlo, že tohle možná bude celé jeho zadostiučinění — slyšet, že ho za rozbřesku mezi olivovníky znovu a znovu volají. Poznal hlas hospodského i hlas jednoho z mezkařů, kteří trávili ve vsi léto. Usoudil, že tam bude i listonoš a provazník, ačkoli jejich hlasy nerozeznal. Na dně jámy nečekaně pocítil vlahou a hřejivou radost. Jakési dětské a přidušené veselí, z něhož mu naskočila husí kůže. Sám sebe se ptal, zda by stejně tak hledali bratra, zda by také on dokázal, aby se k pátrání po něm sešlo tolik lidí. Chór hlasů v něm vzbudil pocit, jako by se mu podařilo oprášit ztracené vazby pospolitosti, a zášť na okamžik ustoupila kamsi do žaludeční krajiny. Soustředil kolem sebe všechny muže z vesnice, všechny ty sluncem ožehlé a mocné paže, které zarývaly pluhy do země a plnily sýpky zrnem. Stal se středem událostí. Pomyslel si, že potřeba dát dohromady smečku pronásledovatelů možná přinutila staré nepřátele, aby si svorně vykasali rukávy. Položil si otázku, zda něco málo z tohoto okamžiku přetrvá ještě za pár let nebo za pár týdnů. Zda se událost bude ještě přetřásat cestou ze mše nebo v hostinci. Tehdy se rozpomněl na svého otce a představil si ho, jak se přede všemi vymlouvá. Viděl ho, jako už tolikrát, předstírat bezmocnost. Jak se snaží všechny přesvědčit, že se chlapec určitě rozběhl za nějakou koroptví a někde přitom spadl do odpadní jímky. Že se na jeho rodinu opět snáší neštěstí a že mu Bůh právě vyrval kus srdce z těla. Zavrtěl hlavou vtěsnanou mezi koleny, jako by tak tyto myšlenky mohl ze sebe setřást. Znovu před ním vytanul obraz otce, úslužného a podlézavého, tentokrát ve společnosti obecního rychtáře. Obraz, který, jako žádný jiný, obracel v jeho těle úplně všecko naruby. Napjal sluch, seč mohl, a ačkoli rychtářův hlas nezachytil, sama jeho nepřítomnost mu stačila nahnat strach. Představil si ho, jak kráčí s doutníkem v ústech za rojnicí mužů, kteří v té chvíli pročesávají olivový háj. Nakopával hroudy hlíny nebo se netečně skláněl, aby ze země sebral zapomenutou olivu, která tu a tam zbyla po poslední sklizni. Řetízek od hodinek vykukující zpod saka. Hnědý plstěný klobouk, vázanka, těsný límeček, knír pečlivě vytvarovaný cukrovou vodou.

Hlas muže pár metrů od jámy ho vytrhl ze zamyšlení. Učitel. Rozmlouval s jiným mužem, který kráčel o kousek dál. Chlapec si uvědomil, jak se mu zrychluje tlukot srdce, a ucítil nárazy návalů krve. Bolesti po hodinách strávených ve skrčené poloze ho neodbytně poháněly ven. Zvažoval možnost rázem se vším skoncovat a jednou provždy tak vyřešit své nepohodlí. Nikoho nezabil, nekradl, nebral jméno Boží nadarmo. Užuž se chystal pohnout větvemi zakrývajícími prohlubeň, aby přivolal pozornost nejbližších mužů. Jeden druhému nejprve přikáže, aby byl zticha, a pak oba pootočí hlavu a nastaví uši po směru zvuku. Vymění si pohledy. Pokradmu přistoupí k hromadě větví, v pochybnostech, zda narazili jen na divokého králíka, nebo na ztraceného chlapce. Pak větve odsunou a spatří ho, jak leží na dně zkroucený kolem vlastního žaludku. Bude předstírat bezvědomí, což spolu se zbytky bláta, zatuchlostí šatů a špinavými vlasy poskládá obrazec jeho vítězství. Zajistí si alespoň okamžik slávy. Dnes tak a zítra jinak. Na volání mužů se pak seběhnou i ostatní. Přižene se funící otec, zprvu ohromený a vstřícně naladěný. Lidé se nad ním shluknou v chumlu, který mu téměř nedovolí dýchat. Zažehnutá tříska těsně předtím, než se rozhoří naplno, dýmající, ještě bez náznaků medově žlutého plamene, v němž dřevo nakonec dokoná. Za radostného jásotu ho exhumují. Všude kolem chlapské poplácávání, které zvedne malé obláčky prachu mužům nad zády. A pak na trakaři zpátky do vsi, za zpěvu jako při práci na polích a s měchy zteplalého vína, s drsnou otcovou rukou kolem jeho útlých a opálených ramen. Radostný úvod k dramatu, který je všechny zavede nejprve do hostince a později každého z nich za teplem domova. Nakonec, jako jediní svědci, silné kamenné zdi podepírající střechu a dodávající místnostem chlad. Společné obecní preludium pro nástup otcova odřeného řemene. Měděná přezka svištící zatuchlým vzduchem v kuchyni, rychlá tak, že ani nestačí odrážet záblesky světla. Výsledný obraz jeho žalostného ponížení na dně jámy, obrácený proti němu.

Rozeznal zvuk učitelova chrchlání, jak se zbavoval hlenů téměř přímo nad jeho slují. Mázdřité troubení, které rozkmitávalo zaschlý kapesník a ve škole nutilo děti dusit se smíchem. Stín jeho vychrtlého těla se svezl po střeše úkrytu. Zavřel oči a zaťal zuby, zatímco muž močil na hromadu větví.

Nechal uběhnout spoustu času od chvíle, kdy zaslechl ozvěnu posledního hlasu vzdalujícího se z pozemku. Chtěl se ujistit, že až nadzvedne větve, na nikoho nenarazí, a byl proto odhodlán vyčkávat tak dlouho, jak jen bude zapotřebí. Ani hodiny pod zemí, ani učitelova mazlavá moč ve vlasech, ani hlad, který ho poprvé pobodl svými ostruhami, nestačily na to, aby polevil ve svém odhodlání, neboť útroby mu dál rozleptával černý květ rodinného tajemství. Usnul.

Když procitl, slunce již stálo na samém vrcholu. Ostré kolmé světlo pronikalo spletencem větví a slabě mu ozařovalo kolena světelnými jehlicemi, v nichž se tetelil prach. Jakmile otevřel oči, pocítil ztuhlost svalů a pomyslel si, že ho ze spánku vytrhlo jeho vlastní tělo. Odhadl, že bude v díře tak sedm nebo osm hodin, a rozhodl se, že se musí dostat ven co nejdříve. Velmi pomalu zvedl hlavu a vlasy se dotkly příklopu. Šíji měl jako zrezivělý pant. S artritickou pomalostí se napřímil a poodhrnul několik větví, aby se rozhlédl kolem a zjistil, zda tu někdo není. Mohl by vylézt a pokračovat směrem k severu, protože věděl, že je tam studna, z níž mezkaři dávají pít zvířatům. Možná by se mohl ukrýt tam, mezi rákosím, a pak využít nepozornosti některého obchodníka, vklouznout do povozu mezi pánve a spodní prádlo a znovu se vynořit až mnoho kilometrů od vsi. Věděl však, že dostat se ke studni by znamenalo projít za bílého dne po nechráněných polích, kde jediným útočištěm je občasná osamělá hromádka kamení. Na pláni by každý pastýř nebo lovec v jeho vyzáblém obrysu hned poznal postavu ztraceného chlapce. Nezbývalo mu proto nic jiného než se dál skrývat, dokud nepadne soumrak, v němž jeho hubené končetiny budou vypadat jako seschlá větev nebo jako temný obrys čehosi neurčitého v oranžovém slunci klonícím se k obzoru. Uložil větve zpátky a svinul se do klubíčka.

Během svého věznění poznával brouky, ploštice a hlavně žížaly. Nahmatal dutinu, do níž předtím napěchoval brašnu. Otevřel svršek z pytloviny, vytáhl kus salámu a pomalu se do něj zakousl. Napil se zteplalé vody z měchu, který se po několika dnech skrývání a čekání na útěk nafoukl jako mrtvá kočka. Za chvíli měl přeplněný močový měchýř a cítil, jak se mu pomalu nadouvá, až mu nakonec začal působit bolest. V těle schouleném do tvaru zámotku ho všechno tlačilo a občas mu unikly kapky moči, které ho nutily k větší strnulosti. Když se už bodání nedalo vydržet, pokusil se stáhnout si kalhoty. Škubal poklopcem a snažil se přetáhnout si je přes boky. Bylo tu však tak málo místa, že se sotva mohl pohnout. Uvažoval, zda by na chvilku nemohl vylézt ven, ale měl strach, že ho zdálky zahlédnou nebo že po sobě zanechá nějakou, byť neznatelnou stopu pro pronásledovatele, kteří ho určitě dál hledají. Po chvilce se mu podařilo posunout si pas kalhot alespoň tak, že si odkryl hýždě. Vmáčkl si penis mezi nohy a pokusil se odtlačit ho co nejdále od těla. Skrýš však byla tak úzká, že hned ucítil, jak se předkožka dotkla kotníků, a v tom okamžiku už to dál nevydržel a všechno ze sebe pustil, jako když se obruč rozkutálí z kopce dolů. Po tolika hodinách, kdy ležel jako skrčenec na dně díry, se upěchovaná hlína změnila v necky, v nichž se vytvořila louže moči. Fosforem čpící ovzduší proměnilo úkryt v jedovatý kotel. Zvrátil hlavu ke stropu z větví, ústy hledal ve spletenci skulinky a snažil se jimi polapit vzduch zvenčí. Potřeboval se dostat ven, potřeboval rozbít příklop a vynořit se v olivovém háji, jako by jeho tělo bylo kusem korku náhle uvolněného ze dna močálu. Zavřel oči a zachytil se kořenů, které do jámy prorostly, aby v ní pomalu uhnily. Po mnoha minutách bezděčného křečovitého napětí si uvědomil, že má ztuhlé svaly, a přemohla jej náhlá únava, jež tělu navrátila původní ochablost. Sesul se zpět na dno jámy a tělo přizpůsobil jejím tvarům. Omámilo ho navlhlé teplo a změklý jíl, do nějž vtěsnal ledviny, ho opět uvedl do stavu otupělého nepohodlí. Malátnost ho uspala.

Probudil ho šelest listí venku, když už světlo pronikající příklopem ztratilo téměř veškerou sílu. Podle zvuku si myslel, že to bude nějaký drobný hlodavec šmejdící čenichem po zemi. Potřeboval se rozvinout, vypnout hruď, setřást bláto, provětrat kalhoty, potřeboval ven. Musel se ovšem ujistit, že šramot, který ho vzbudil, jej nijak neohrozí. Narovnal záda a temenem hlavy lehce nadzvedl víko z větví tak, aby štěrbinou mohl aspoň něco vidět. Pár centimetrů od skrýše hrabošila v pokroucených olivových listech polní myš. V jakési zpětné verzi budování hnízda začal, větev po větévce, rozebírat stříšku svého doupěte. Vystrčil hlavu a otáčel jí jako periskopem, dokud neprobádal celý olivový háj kolem. Kromě myši mizející mezi opuštěnými hromádkami prořezaných haluzí nezaznamenal známky života. Když vylezl, světlo mělo prašnou načervenalou texturu. Slunce už nad obzorem nestálo, od západu však ozařoval pláň zažloutlý odlesk a prodlužoval stíny nad zoranými poli. Protáhl si tělo do všech možných směrů. Kroutil se, přičapl, vstal a potřepal nohama. Na okamžik pozapomněl na útěk a nevšiml si geometrických kousků bláta, které mu vyklouzly ze vzorku podrážek. V kalhotách se mu dál držela vlhkost. Rozkročil se a prsty zatahal za látku, aby ji odlepil od kůže. Kdyby utekl v zimě, napadlo ho, byl by už dávno umrzl.

Místo si vyčíhl už před několika měsíci, protože šlo o skupinu stromů nejblíže vesnici. Tehdy ještě nevěděl, jak pozdě večer bude moci odejít z domu, ani kolik času bude mít na to, aby se dostal až k úkrytu. Kdyby utíkal jiným směrem, muži by ho zpozorovali na stovky metrů daleko. Tady mohl počítat alespoň s ochranou olivovníků. Zvolil severní okraj pozemku, protože odtud bude mít širší rozhled po planině, s níž se bude muset utkat.

Svlékl se a oblečení rozvěsil na nízké větve, aby se provětralo. Všiml si, že má napuchlou kůži a že páchne. Holubi hřivnáči tloukli křídly v korunách stromů a hledali útočiště, kde by přečkali noc. Jako slon si posypal tělo suchou hlínou a hned se cítil lépe. Vytáhl z prohlubně brašnu a kráčel podél řady olivovníků hraničící s plání, dokud nenalezl jeden, který se mu zdál vhodný. Nahý se usadil na zem a zády se opřel o sukovitý kmen stromu. Kaménky se mu zaryly do zadnice a do zad se mu zadřela kůra. Když se přece jen uvelebil, nahmatal mošnu a vytáhl kus tvrdého sýra a skývu chleba. Hltal sýr a při tom pozoroval, jak se noc ujímá vlády nad Zemí. V korunách olivovníků povrkávali holubi. Když konečně sýr dohryzal, chystal se zamaštěnýma rukama odhodit okoralou kůrku. Paži však zadržel těsně předtím, než se kůrka stačila rozletět vzduchem. Vybavily se mu hlasy mužů, kteří po něm dopoledne pátrali. Zadíval se do nitra olivového háje a představil si temné postavy, jak ho hledají a volají do ticha jeho jméno. Natočil proto tělo směrem k pláni a uložil zbytek jídla do brašny. Měl stále hlad, a tak znovu zahrabal ve svých věcech, i když věděl, že kromě sýra, který spořádal, mu už zbývá jen půlka vysušeného salámu. Vytáhl ho a přiložil k nosu. Zamhouřil oči a nechal se prostoupit vůněmi pepře a skořice. Olízl masovou šišku, užuž se do ní chystal zakousnout, ale protože opět vytušil stíny pronásledovatelů, nezbylo mu nic jiného než uložit uzeninu zpátky pro chvíli naléhavější potřeby. Neměl pochyb o tom, že nastane brzy.

Dlouho jazykem přejížděl po dásních a snažil se smýt štiplavou pachuť zrajícího sýra. Ukousl kus chleba, napil se vody z měchu, pak si lehl na zem a opřel hlavu o vyčnívající kořen olivovníku. Nebe mělo hluboce temnou modrou barvu. Hvězdy ve výšce vypadaly jako vsazené do průsvitné klenby. Pláně před ním ze sebe setřásaly utrpení, jež jim přes den působilo slunce, a vydávaly vůni po spálené zemi a suchých travinách. Nad hlavou mu prolétl sýček a ztratil se mezi korunami olivovníků. Napadlo ho, že tak daleko od vsi za celý svůj život nebyl. Všechno, co se rozprostíralo před jeho chodidly, bylo pro něj vpravdě neznámou zemí.

10

Chlapec opustil dubový lesík toutéž cestou jako před dvěma dny, aby se vyhnul vyšlapané pěšině. Stařec chlapce sledoval, jak se vzdaluje, a slyšel, jak odchlípnutá podrážka na chlapcově botě olizuje zem, zanechávajíc za sebou cestičku bez listí. Než hoch vyšel ze stínu stromů, pootočil se, zkřížil svůj pohled se starcovým, žádný z nich však nevycítil surovost událostí, které se stanou.

Chlapec se plazil po otevřeném poli a brašnu táhl vedle sebe. Popolezl o několik metrů, až měl dostatečný výhled na vesnici. Chvíli zůstal v klidu a snažil se rozeznat nějaké známky života. Byl by tam chtěl vydržet déle, aby pohledem prozkoumal každý jednotlivý dům i komín, v zátylku mu však začala pulzovat vzpomínka na poslední úžeh a rozhodl se raději pokračovat. Úsek ke hřbitovu překonal s nahrbenými zády, napůl běžel, napůl šel krokem, avšak na rozdíl od první návštěvy se tam nezdržel. Utíkal dál, ne však přímo, nýbrž opsal oblouk, aby se kostel co nejdříve dostal do jedné přímky mezi ním a hostincem. Celou cestu tiskl brašnu k tělu a držel šíji ve strnulé poloze, aby se mohl bez ustání upřeně dívat směrem ke vsi. Když doběhl ke kostelní zdi, svalstvo za krkem měl ztuhlé a cítil bolest ve spodní části lebky. Opřel se o stěnu a sesul se po ní, až zády vydrolil kousky omítky. Mikroskopické sněžení uprostřed pouště. Slunce stálo téměř kolmo nad kostelem a na okamžik se ocitl v pokušení vyčkat tam, dokud hvězda nepokročí na své pouti a neobdaří ho trochou stínu vrženého budovou. Z místa, kde se nacházel, viděl zemitě šedou skvrnu dubového lesíku a vzpomněl si na starce opřeného o kmen tak, jak ho tam před chvílí zanechal. Pak se mu vybavilo pastevcovo gesto, když si rozhrnul hadry, aby mu ukázal tělo plné podlitin, rány na bocích a hnisající jizvu mezi žebry, podobnou Kristově ráně na Kalvárii. Měl o muži vidění. Ovládl ho pocit, jenž vyvěral odkudsi zevnitř, z neznámého místa, a který v něm uprostřed oné Bohem zapomenuté pustiny vzbuzoval strach a mrazení. Úsek úhoru, který právě překonal, jako věrný obraz čehosi trýznivého. Poprvé od chvíle, kdy poznal pastýře, pocítil, že ztrácí kontakt s kouskem země, která mu byla oporou v moři rozbouřeného písku. Chtěl se vrátit do dubového háje. Opřel se dlaněmi o zem a odlepil záda od zdi, aby se vydal zpět, ale zarazil se, neboť více spásy skýtaly mrzákovy slaniny než strach, že pastýře už víckrát neuvidí.

Přitisknutý ke stěně obešel kostel a nemyslel už na nic jiného než na sledování okraje vsi, kde ležel hostinec. Nečekal žádné zvláštní známky přítomnosti od tak nemohoucího člověka, jako byl mrzák. Nanejvýš otevřenou okenici nebo proužek dýmu stoupajícího z komína. Ucítil kručení ve střevech, jako by se mu v útrobách vařila klovatina. Zatímco číhal na rohu, stín akácie, která rostla u kostelního loubí, stačil zakrýt palice agáve podél přístupové cesty. Aniž ztratil z dohledu hostinec, v podřepu se přesunul až k rostlinám a tam znovu vyčkával. Pruh agáve byl poslední ochranou, než vyjde na otevřenou pláň. Ještě jednou zvážil své možnosti, a ačkoli nezpozoroval žádné náznaky mrzákovy přítomnosti, uvnitř ho sžíral strach z nového setkání. Suché stvoly ho obklopovaly jako uhynulá kopí s dřevnatými květy podobnými obráceným hroznům. Protřel si dlaní obličej. Promnul čelo i oči. Ucítil zranění, vysušená solí a strachem.

Ve stavu vyčerpávajícího napětí jej na hodnou chvíli sevřely do kleští pochybnosti. Z místa ho nedokázalo dostat ani slunce bodající ho hlavy. Očekával, že přes úsek nechráněného pole, jenž ho dělil od hostince, se nohy vydají na pochod samy, bez účasti vůle, což se nepřihodilo, dokud se bolest hlavy způsobená sluncem nestala nesnesitelnou. Tehdy vylezl po čtyřech zpoza své palisády, pomalu se napřimoval a pak započal svůj osamělý štafetový běh, jenž ho dovedl k zadním dvorkům prázdných vesnických domů.

Doběhl k nízké zídce ohrady pro zvířata a vrhl se k zemi v očekávání nějakého znamení. Za těch pár okamžiků, kdy ho nic nechránilo, se mu mysl zamlžila a z běhu si nic nepamatoval. Srdce mu bušilo tak divoce, že cítil tep krve až v krku, na spáncích i ve slabinách. Třeštila mu hlava, a když v dálce spatřil kostel a ještě dál dubový háj, pochopil, že jej ochromuje strach z toho, že dospěje až k bodu, odkud se už nebude moci vrátit. Místo, kde se nacházel, daleko od stínu dubů, daleko od mnoha možných úniků po obvodu lesíku, daleko od starcových rozbolavělých paží. Nepřátelské území bez vojáků na dohled, avšak zamořené stíny a pustotou.

Sedl si, opřel se o zídku a zavrtěl hlavou, aby ze sebe setřásl otupělost. Nadechl se, jak nejhlouběji mohl, a v té chvíli se jeho mysl jako mávnutím kouzelného proutku zbavila všeho, co ji ochromovalo. Znovu zaslechl kručení v útrobách a ucítil, jak se vytrácí svíravý pocit v přehřáté hlavě. Otočil se a nahlédl do záhumenku přiléhajícího k domu s propadlou střechou. Byly tam skelety vyplétaných židlí bez opěradel i sedátek, pletivo z výběhů pro slepice, pokroucené jako ztrápené duše nebo kostlivci z mračen dýmu, hromady suti z pozůstatků tašek a hlíny vepřovic, kterou déšť postupně naplavil k masivním zdem domu. Vítr profukoval budovou od průčelí do vnitřních dvorků a pohupoval pavučinami. Přikrčil se a začal postupovat podél zadních dvorků směrem k severu, až došel k poslednímu obydlí před hostincem. Šel kupředu nalepený ke zdem jako plazivý stín prorůstající každou nerovností ve zdivu. Našel poslední útočiště na zápraží hostince, kde v tichosti vyčkával, zda konečně nezaslechne nějaký náznak mrzákovy přítomnosti. Vydržel tam tak dlouho, dokud se dostatečně neujistil, že na něj muž nečíhá uvnitř. Pomyslel si, že ačkoli je všude ticho, mrzák může klidně vyspávat uvnitř nebo ve stínu pergoly z vinné révy na opačné straně budovy. Jen mlhavá vzpomínka na klobásy ho ponoukala, aby neotálel a vtrhl do domu jako biřic nebo zloděj. Střetnutím s člověkem, jako je mrzák, však dával v sázku příliš mnoho. Ne kvůli sobě, ale kvůli člověku, jehož zásluhou se dostal až sem. V hlavě mu vyvstal poslední obraz muže ležícího na cestě. Sliny, k

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .