Mezi nebem a zemí
Čekání na zázrak

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Stacey Kade

Mezi nebem a zemí – Čekání na zázrak – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

7
Alona

Tady to máte. Věděla jsem, že Will bude zuřit, až mě uvidí. Nejsem blbá. Proto jsem chtěla, abychom se sešli u Misty. Věděla jsem, že možná naštvaně odpochoduje, a nechtěla jsem, aby mě hodil domů… nebo, podle okolností, vysadil na protější straně ulice u hřbitova.

Jen jsem správně neodhadla, jak bude zuřit. Když se včera paní Turnerová vzpamatovala z překvapení, opatrně mě povzbuzovala, nadšená, když viděla, že se její dcera snaží znovu zapojit do rodinného života. Ráno mě odvezla ke kadeřníkovi na melír, který jsem chtěla, a bez váhání mi svěřila svoji kreditní kartu. Potom mě vysadila u Misty a na oplátku chtěla jen její jméno a telefonní číslo. To byl velký posun, pokud jde o moji svobodu, a mohl jen znamenat, že ji můj „pokrok“ těší.

Asi jsem si myslela, že s Willem to proběhne stejně. Bude sice kvůli těm změnám, které jsem provedla, prudit, ale nakonec mu dojde, že jsem udělala dobrou věc. Lily vypadala líp než kdykoli předtím. O tom nebylo pochyb. Jasně, měla jsem z toho prospěch i já, ale to neznamenalo, že Lily to uškodilo nebo tak něco.

A on to věděl. Stejně jako já věděla, že se mu ta proměna líbí, jen se s tím nedokáže smířit. Zase mě trestal tím, že na mě svaloval vinu za minulost, která nebyla moje. Jako by už nebylo dost těžké být Lily; musela jsem být Lily způsobem, který splňoval jeho představy. Kašlu na to.

Zabilo by ho, kdyby přiznal, i když neochotně, že mi to sluší? Cítila jsem, že se mi ženou slzy do očí. To, že se zachoval tak hnusně, bylo naprosto zbytečné a vůbec se mu to nepodobalo. Nedal mi na vybranou než odejít dřív, než uvidí moji reakci. Takovou radost mu neudělám, aby mě viděl brečet.

„Není ti nic?“ Misty na mě zamžourala z verandy.

„Jsem v pohodě,“ odpověděla jsem a opatrně, abych si nerozmazala řasenku, jsem si otřela slzu, která mi vyklouzla. Navzdory svému novému vzhledu jsem neměla nad těmi slznými kanálky o nic větší kontrolu. Lily byla a vždycky bude ubrečenější než já.

Opřela jsem se o zábradlí, vybelhala se po schodech na verandu a v jinak tichém nedělním dni na okamžik upoutalo naši pozornost skřípění Willových pneumatik na ulici.

„Trochu pošuk, co?“ prohodila Misty a klepla špičkami o prkna na verandě, což byl zlozvyk, který mě kdysi doháněl k šílenství, ale teď mi jen připadal zoufale povědomý.

Pokrčila jsem rameny. „Někdy.“

„Pojď dál,“ řekla, otevřela síťové dveře a zavedla mě do potemnělé chodby. „Jestli si chceš zajít na…“

Bezmyšlenkovitě jsem ji totiž obešla a zamířila do malé koupelny hned za dveřmi, abych si tam vzala papírový kapesník na ty pitomé uslzené oči.

„Super, našla jsi ji.“ Zamračila se na mě.

„Promiň… Moje babička má koupelnu taky hned za dveřma,“ vyhrkla jsem. Musím si dávat větší pozor. Bývala jsem u Misty stejně často jako doma; vlastně možná ještě častěji. Bude těžké předstírat, že to tady neznám.

Zvláštně se na mě podívala, ale přikývla.

„Tudy.“ Zamířila chodbou do kuchyně.

Pomalu jsem ji následovala. Překvapilo mě, jak málo se dům od mé smrti změnil. Nedokázala bych spočítat, kolikrát jsem tu večeřela nebo spala, a doktorka Everlyová, Mistyina máma, mě bez mrknutí oka přijala k Misty a jejím třem mladším nevlastním bratrům. Když o tom teď přemýšlím, asi věděla, že to nemám doma nejjednodušší, ale asi neodhadla, jaký je to ve skutečnosti průšvih, jinak by okamžitě zavolala do nějaké agentury, aby mě odtud dostali. Už jen kvůli tomu jsem byla vděčná, že ji totálně vytěžoval její nový manžel Kevin a „vřískající trojka“, jak Misty mluvila o těch třech klucích, které spolu zplodili.

Jakmile jsem se ocitla na místě spojeném s mojí minulostí, jednom z mála, jež pro mě zůstalo nedotčené, a ucítila jsem stejné vůně, zaplavil mě stesk. Možná by stálo za to spolknout hrdost, odpustit Misty a výměnou za špetku útěchy a pocitu bezpečí, který jsem tu vždycky měla, se pokusit zapomenout na všechno, co se stalo.

Ale v tom případě udělám přesně to, z čeho mě Will obvinil – zneužiju Lily, abych získala zpátky svůj předchozí život. Důležitější otázka zněla, jestli mi záleží na tom, co si Will Killian myslí, když je naprosto evidentní, že je mu úplně fuk, co si myslím já… O čemkoli.

Možná bych o té otázce – a svých možnostech – ještě chvíli dumala, jenže sotva jsem vešla do kuchyně, naprosto jasně jsem pochopila, že minulost se už nikdy nevrátí.

Doktorka Everlyová a Kevin museli s klukama někam odjet, protože obvykle chaotická kuchyně byla tichá a prázdná až na kudrnatou holku, která stála v pyžamu u otevřené lednice a obrovskou lžící jedla z piksly hmotu, co vypadala jako těsto na sušenky.

Leanna vykoukla zpoza dveří ledničky a tázavě na nás vytáhla obočí, nebo spíš na mě. „Co se děje?“

Leanna Whitakerová teď byla Mistyina kamarádka na víkendové spaní? Vážně?

Snažila jsem se nedat najevo, jak mě to zranilo a vytočilo, protože jsem věděla, že by to jen zkomplikovalo situaci.

Když jsem byla živá, všechny tři jsme spolu většinou dobře vycházely a ve škole nás braly jako nerozlučnou trojku. Ale zatímco já a Misty jsme byly opravdové kamarádky, Leanna stála trochu stranou. Takhle to bylo. Na Leanně mi nikdy moc nezáleželo. Vždycky se nadšeně radovala z cizího neštěstí, což bylo, na rovinu, nevkusné. A já to zažila na vlastní kůži před několika měsíci, když jsem se poprvé vrátila na svět jako duše a zjistila jsem, že o mně vykládá nesmysly. Mrcha.

Věděla jsem, že Will by hodil mé staré já a ji do jednoho pytle, ale mně nikdy nepřipadalo, že bychom si byly s Leannou v něčem podobné. Jo, lidi si o mně mysleli, že jsem krutá, ale podle mě je rozdíl, když drsně a upřímně okomentujete situaci, což může bolet, a když působíte bolest jen pro vlastní potěšení. Hnus.

A právě tenhle její povahový rys byl důvod, proč jsem nechtěla, aby Leanna byla můj nepřítel, a tak byla moje kamarádka. Ale ne kamarádka, které věříte. Aspoň já jí nevěřila a nemohla jsem pochopit, že Misty je tak naivní, aby to udělala.

Na druhou stranu, Misty nikdy neměla dobrý odhad na lidi. Tuhle oblast jsem měla v našem přátelství na starosti já.

„Leanno, tohle je…“ Misty se na mě podívala. „Jak že se vlastně jmenuješ?“

Chápete, co myslím? Vpustila do domu prakticky cizího člověka. Ne že bych si právě teď stěžovala, protože se mi to hodilo. „Ally Turnerová,“ odpověděla jsem.

Misty přikývla a promnula si oči, jako by se ještě úplně neprobudila nebo se pořádně nevyspala. „Fajn. Ally.“ Tmavé kruhy, které pod očima měla, byly ještě výraznější než včera.

Leanna naklonila hlavu na stranu a zkoumavě si mě změřila.

Sakra. Zatajila jsem dech. Bylo by mnohem jednodušší, kdyby se ani jedna s předkomatickou Lily nesetkala. Misty ji evidentně neznala. Já si na ni stěží pamatovala. Takže Misty na tom musela být stejně. Ale Leanna…

Přimhouřila oči a na pihovaté tváři se jí objevil zlomyslný úsměv. „Já tě znám.“ Nohou zabouchla dveře od ledničky, takže magnetky, které přidržovaly kresby dvojčat, se sesypaly na podlahu, a ukázala na mě lžící. „Ty jsi ta holka, co loni ztropila před všema scénu na jednom z Benových večírků.“

Sakra.

„Cože?“ Misty se na Leannu zamračila.

„Jo, jo,“ řekla Leanna a vzrušeně zamávala lžící. „Ben se choval hnusně.“ Obrátila oči v sloup. „Muchloval se tam s jednou prvačkou. Henley? Hanley?“ Zamyšleně pokrčila čelo a snažila se vzpomenout si. „Vždyť víš, kterou myslím. A tahle holka dostala hysťák.“ Znělo to potěšeně.

„Haló, jsem tady,“ zamumlala jsem.

Leanna mě ignorovala. „Každopádně ztropila příšernou scénu. A pak odjela a nabořila auto.“ Odmlčela se a vrhla na mě skeptický pohled. „Myslela jsem, žes umřela.“

„Byla jsem v kómatu,“ odpověděla jsem úsečně.

Misty se ke mně otočila. „Tos byla ty?“ zeptala se a poprvé zněla vylekaně, že pustila dovnitř někoho, kdo není psychicky úplně v pořádku.

Díky moc, Lily. Cítila jsem, že mi hoří obličej, i když jsem s tou Benovou záležitostí neměla nic společného. Poprvé jsem zalitovala, že si nedokážu tu obrovskou scénu mezi Lily a Benem vybavit. Já na tom večírku byla taky, ale buď mi unikla, nebo mi nepřipadala nijak neobvyklá. A vzhledem k tomu, co byl Ben zač, šlo s největší pravděpodobností o ten druhý případ. Holky se mu vždycky buď plazily u nohou, nebo na něj ječely – když se přestaly plazit. Přesto, dokud mám Lilyin obličej, bylo by fajn vědět, jestli ta scéna byla opravdu tak strašná, jak Leanna naznačuje, nebo ji zveličuje jen proto, aby se pobavila na můj účet a rozhodila mě. Mohla jsem sice předstírat ztrátu paměti a přimět někoho, aby mi vylíčil, co přesně se tam odehrálo, ale fór byl v tom najít důvěryhodného svědka – jinými slovy, ne Leannu. Takže si s tím budu muset nějak poradit.

„To už je dávno a navíc jsem tu kvůli něčemu jinýmu,“ prohlásila jsem a vrhla vražedný pohled na Leannu, která se na mě zářivě usmála. „Přišla jsem se ujistit, že jsi v pohodě,“ řekla jsem Misty, což byla svým způsobem pravda. „Včera jsi mi připadala dost vyděšená a nebyla jsem si jistá, jestli ti Malachiáš dokáže pomoct…“ Fuj. Jako by Malachiáš pomáhal někomu jinému než sobě.

„Byla včera u toho média,“ vysvětlila Misty Leanně a omotala si konec culíku kolem prstu, další zlozvyk. „U toho, co se mi snaží pomoct.“

Leanna udělala kyselý obličej, což mohla být reakce buď na to, že jsem byla někde s Misty, nebo že Misty navštěvuje médium. Zřejmě pravidelně, jak jsem si uvědomila.

„Ty už jsi tam byla předtím?“ zeptala jsem se nevěřícně.

Pokrčila rameny. „Tvrdil, že musím přijít víckrát, aby mi mohl vyčistit auru.“

Ten podvodník. „Cože?“ vyhrkla jsem současně s Leannou, která na mě vrhla znechucený pohled.

Pro mě, za mě. To slovo není její majetek.

„Ale včera se nevrátil, jako vůbec,“ dodala Misty. „Prostě se na zbytek schůzek vykašlal.“

„Zlato, řekla jsem ti přece, že mu jde jen o prachy,“ prohlásila Leanna s blahosklonným úsměvem. „Někdo to asi zjistil a on radši zmizel.“

Páni. Takže Leanna a já jsme se vlastně na něčem shodly. I když zřejmě nechala Misty chodit k Malachiášovi, což bych jí já nedovolila.

„Ne.“ Misty zavrtěla energicky hlavou. „Je fakt médium. Věděl o mně a o ní spoustu věcí.“ Zničehonic začala šeptat. „Věci, který nemohl vědět.“

Leanna obrátila oči ke stropu a nacpala si do té své rozšklebené tlamy další lžíci těsta na sušenky.

Misty se ke mně otočila. „Ty to víš,“ řekla vzdorovitě. „Tys je viděla. Ty duchy v jeho poradně. Ty, o kterých tvrdí, že jsou jeho průvodci.“

Zajímavé, že Malachiáš o svých nadpřirozených společnících zřejmě věděl. Možná přece jen není podvodník. Nebo je možná šíleně dobrý podvodník. To, že média mívají nadpřirozené průvodce, byla všeobecně známá věc. Pravděpodobně si jen sehnal správné informace.

„Byla tam s tím děsivým týpkem ze školy, Willem Nevímjakdál. Víš, koho myslím?“ zeptala se Leanny.

Škubla jsem sebou místo Willa, ale Leanna jen něco zabrblala.

„Oba tam viděli něco, co tam nebylo. To bylo nejdivnější.“ Otřásla se hrůzou a pak se ke mně otočila zpátky. „Duchy, že jo?“

Než jsem odpověděla, zaváhala jsem. Chtěla jsem zjistit, co se tady děje, proto jsem potřebovala, aby mi Misty uvěřila. Ale jestli jí tohle odsouhlasím, upevním Allyinu pověst podivínky, se kterou budu muset nějakou dobu žít.

Co mám dělat?

Nakonec jsem přikývla. V tuhle chvíli pro mě bylo důležitější zjistit, kdo se za mě vydává. Navíc, zanedlouho bude z tohohle těla venku… Pravděpodobně.

Leanna si pohrdavě odfrkla a já zadoufala, že jí zaskočil kousek čokolády. „Duchové neexistujou, Misty. Už jsem ti to říkala.“

„Tak proč jsi včera chtěla spát v hostinským pokoji, a ne v mým?“ zeptala se Misty.

Leanna si soustředěně nabrala další lžíci těsta. „Proč asi,“ zamumlala. „Bylo tam teplejc.“

Misty se na mě podívala. „Je zase tady. Teda Alona.“ Nervózně si propletla prsty. „Od včerejška.“

Našpicovala jsem uši. „Ona je teď tady? Jak to víš?“ Snažila jsem se nenápadně rozhlédnout po místnosti, ale neviděla jsem nic zvláštního, žádné rozmazané šmouhy.

Misty zavrtěla hlavou. „Prostě to někdy cítím. Jako že mě někdo pozoruje.“ Smutně se usmála. „Asi to zní směšně, ale nejsem cvok. Vím, že je to ona.“

„Nechceš mi ukázat, kde máš ten pocit nejsilnější?“ Snažila jsem se držet, aby to neznělo moc dychtivě. „Můžu se podívat?“

Leanna se jízlivě usmála. „Tady slečna Chudinka má najednou nadpřirozený schopnosti.“

Zapomeň polykat. Doufala jsem, že těsto na sušenky je plné salmonely.

„Říká se tomu klinická smrt. Někdy bys to měla vyzkoušet,“ pronesla jsem sladce. „Možná bez toho ,klinická‘.“

Leanna na mě vytřeštila oči.

Otočila jsem se k Misty. „Takže?“ zeptala jsem se stručně.

S vykulenýma očima přikývla. „Uhm, jasně.“

Uhnula jsem jí z cesty a nechala se odvést zpátky do chodby a pak nahoru do patra. Nemohla jsem si pomoct, ale všimla jsem si, že se na zdi nad schodištěm změnily fotky. Už jsem na žádné z nich nebyla.

Ne že by mě to až tak překvapilo. Kevin, který byl asi o deset let mladší než Mistyina máma, byl posedlý fotografováním své nové rodiny, jejíž součástí jsem kdysi byla i já. Tyhle fotky nebo umělecká díla v rámečcích z tepaného železa zdobily celou stěnu podél schodiště. Měnil je přibližně každý měsíc za jiné snímky s nejnovějšími výjevy z rodinného života.

Tahle kolekce zřejmě pocházela z léta. Dvojčata Owen a Ian se svým starším bratrem Colinem, všichni se stejnými nafukovacími rukávky do vody. Colin, jak se snaží napít z hadice, ale převážně si stříká vodu na obličej. Misty a její máma, jak sedí společně na houpací lavici na verandě, s vážným výrazem si spolu povídají a opírají zaprášené prsty u nohou o podlahu. Nějaký jejich společný piknik… A Chris, můj bývalý a Mistyin současný kluk.

Byl na několika snímcích; někde stál v pozadí, jako kdysi já, jinde mířil objektiv přímo na něj.

Na fotce, kterou jsem měla nejblíž, nesl na ramenou Colina a kolem kotníku měl omotané dvojče (neptejte se mě, které to bylo, nikdy jsem je od sebe nerozeznala). Předstíral, že se snaží udělat krok dopředu, ale bylo jasné, že pod hranou námahou v obličeji se ohromně bavil. V koutcích očí měl vějířky vrásek, jako by se snažil nevyprsknout smíchy. A za ním stála Misty, rozostřená, ale stejně jsem viděla, že se usmívá.

Byli šťastní. Kevin byl dobrý fotograf, když zachytil pravdu v takovýhle okamžik.

„Takže ty a Chris Zebrowski, co?“ zeptala jsem se a okamžitě jsem toho zalitovala.

Misty na mě vrhla přes rameno ostražitý pohled a zastavila se uprostřed schodiště.

„Nevím, cos slyšela, ale tak to nebylo,“ ohradila se.

„Jo, tos říkala. Takže jak to bylo?“

Viděla jsem, jak váhá, rozhoduje se, že jestli mi má odpovědět. Koneckonců, proč by mi to měla vykládat? „Vídáme se,“ řekla.

Zamračila jsem se. Cože?„Viděla jsem… totiž, Alona tě určitě viděla.“ Měla jsem sice spoustu problémů, ale slepota mezi ně rozhodně nepatřila.

Ale Misty ještě nedomluvila. „Alona… Alona byla jako smršť, víš?“ Pohled měla nepřítomný, jako by viděla něco jiného než schodiště. „Strhla tě s sebou a po chvíli jsi už ani nevěděla, kde jsi nebo kdo jsi, jen že to souvisí s ní. Nebyla jsem Misty. Byla jsem nejlepší kámoška Alony Dareový. Chris byl kluk Alony Dareový.“ Potřásla hlavou. „Chápeš, jak to myslím?“

Moc ne.

„Ale Chris a já, my se našli, a to je holej fakt.“ V hlase se jí ozvala zuřivost a upřeně se mi podívala do očí, jako by mě varovala, abych se jí neopovažovala odporovat. „Vidíme se takový, jaký jsme, ne jako něčí doplněk.“

V tu chvíli mě zaplavila tak obrovská vlna závisti, že mě málem srazila ze schodů. Ne kvůli Chrisovi, ale že nemám nikoho, kdo mě takhle zná… Cítila jsem tu touhu do morku svých vypůjčených kostí.

Misty se dala znovu do pohybu.

Následovala jsem ji s rukou na zábradlí, jeden schod za druhým, a bojovala se směsicí emocí, které ve mně vířily. Chodila jsem kdysi s Chrisem, ale nikdy nevypadal ani z desetiny tak spokojeně jako na těch fotkách. Ranilo mě, když jsem viděla důkaz, že to nebyl on, ale já, kdo byl ten špatný.

V očích mě pálily slzy. Automaticky jsem chtěla svalit vinu na ty dva – na Misty a Chrise. Byli chamtiví, sobečtí a krutí. Za všechno mohli oni. Ale jak můžete něco popřít, když důkaz vidíte přímo před sebou? Faktem bylo, že to udělali bez ohledu na mě. Byla jsem pro ně vzduch, což mě nějak ranilo víc, než kdyby to byl cílený útok proti mně.

Když Misty došla na vrchol schodiště, otočila se a počkala na mě.

„Tak proč nenosíš zásnubní prstýnek?“ zeptala jsem se tónem, který byl zřejmě arogantnější, než měl být. Nebyla jsem si jistá, jestli to chci vědět, ale stejně jsem se musela zeptat.

„Ještě jsem neřekla jo,“ vysvětlila a podívala se na levou ruku, jako by se chtěla ujistit, že se tam zničehonic neobjevil. „Je mi osmnáct. Odcházíme na jiný školy.“ Lehce pokrčila rameny.

Zastavila jsem se vedle ní a čekala, doufala, že ještě něco dodá.

„A jak mu mám říct jo, když Alona je pořád tak naštvaná?“ zeptala se tiše. „Připadá mi, že kvůli nám nemá klid.“

Tiše jsem vydechla úlevou. Ještě jsem o ni úplně nepřišla. Pořád jí na mně záleželo, i když jsem to nebyla já, kdo ji strašil a kvůli komu se trápila. Jako by ze mě spadlo břemeno, které mě tížilo, i když jsem to vůbec netušila.

„Aha.“ Odkašlala jsem si a spolkla knedlík, co jsem cítila v krku. „Tak se podíváme, co se s tím dá udělat.“

Vrhla na mě zvláštní pohled – a proč ne? Ally Turnerová neměla důvod být z některé z těchhle věcí rozhozená – a gestem mi naznačila, abych šla před ní. Měla pokoj na konci úzké chodby, za malým hostinským pokojem a bývalou ložnici jejích rodičů, kterou teď okupovali její tři bráškové. Doktorka Everlyová a Kevin si loni zrekonstruovali pracovnu v přízemí a udělali si z ní svůj azyl.

U Misty v pokoji to vypadalo skoro úplně stejně, jako když jsem tu byla před dvěma měsíci. Jo, po své smrti jsem ji několikrát navštívila. Na posteli pořád ležel prošívaný přehoz od její babičky, zmuchlaný, jak pod ním Misty spala. V televizi na jejím prádelníku běžela repríza The Hills a všechny šuplíky byly otevřené, jak v nich hledala ponožky nebo tak něco. Vždycky to takhle dělala, nechávala šuplíky otevřené a tvrdila, že to šetří čas. Za ty roky jsem se o jejich ostré hrany praštila do boku nebo do kolena víckrát, než bych dokázala spočítat.

Největší změnou v pokoji je hromada věcí na univerzitu – nová přikrývka, ještě v igelitovém obalu, prádelní koš plný sešitů a dalších školních pomůcek a halda plastových talířů a nádobí – v rohu.

Všimla si mého pohledu. „Na podzim nastupuju na Millikin.“ Obrátila oči ke stropu. „Díky mý mámě bez školnýho. Ale aspoň budu bydlet na koleji.“

Přikývla jsem, protože jsem věděla, že to léta plánovala. Uvažovala jsem, že půjdu na Millikin s ní. Ta škola odpovídala tátově podmínce, že budu natolik blízko, abych mohla pravidelně jezdit domů kontrolovat mámu; proto jsem měla dostat za maturitu to auto. Jenomže nakonec, jak jsem minulý měsíc zjistila, ho vyměnil za dodávku s autosedačkou pro moji novou nevlastní sestru.

Zahnala jsem myšlenky na svoji ďábelskou nevlastní matku – a její potenciálně stejně ďábelský potěr – a soustředila se na bezprostřední úkol. „Tady cítíš její přítomnost nejvíc?“ Měla jsem co dělat, abych se při té stupidní otázce z duchařských filmů nezašklebila.

Ale Misty na ní evidentně neviděla nic špatného. Přikývla a mnula si ruce, jako by se do ní dala zima.

Necítila jsem nic mimořádného kromě běžící klimatizace, kterou, jak jsem věděla, Misty zapínala vždycky, když její máma nebyla doma. Doktorka Everylová byla vášnivou ochránkyní životního prostředí, a kdyby si uměla poradit s fňukáním ostatních členů rodiny, nikdy by nenechala klimatizaci nainstalovat.

Neviděla jsem žádné rozmazané fleky, ale vidět duchy bylo pořád něco, co mi moc nešlo. A tak jsem místo toho natáhla uši a snažila se odblokovat zvuk televize, abych zachytila případné šeptání nebo pohyb v místnosti. Jenže jsem slyšela jen Leannu, která dole zřejmě s někým klábosila po telefonu.

„Ne, vážně, zrovna teď tu byla. Umíš si to představit?“ Misty se nervózně zasmála. „Měla jsem ji pozvat na dnešní večírek u Bena. Vsadím se, že by se jí líbil. Odvaz století, část dvě.“

Báječný. Celá maturitní třída se dozví zprávu o mé návštěvě a nedávno získané pověsti podivínky ještě dřív, než odsud odejdu. Naštěstí většina z nich odjede příští týden na univerzitu, a pak už je nebudu potkávat.

Nicméně, pochybuju, že budu trčet v tomhle těle tak dlouho. Nemám pravdu?

Mááám.

„Cítíš něco?“ zeptala se Misty úzkostlivě a taky se rozhlédla po pokoji.

Ušklíbla jsem se a zavrtěla hlavou. Vážně jsem chtěla toho pošuka, co se za mě vydával, přistihnout. „Byla tu dneska ráno? Víš to určitě?“

Misty rychle přikývla, potom zaváhala a dodala: „Jo, určitě. Ale fotky v rámečcích se nepřevracely nebo tak něco. Měla jsem prostě zase ten pocit.“ Otřásla se hrůzou.

Super. Možná měl Will pravdu a Misty si to všechno jen vyfantazírovala, „Můžeme se podívat ještě někam jinam?“

Na vteřinu se zamyslela a pak ukázala na pootevřené dveře do koupelny. „Tam se objevil ten nápis na zrcadle.“

Tak se tam taky podíváme, když už jsem tady. Proboha, to bude trapas, jestli nic neobjevím. Will, pokud se mnou ještě někdy promluví, mi to bude pořád předhazovat.

Když jsem pajdavě zamířila do koupelny, cítila jsem, že Misty mě sleduje pohledem. Prudce jsem otevřela dveře a nečekala nic děsivějšího než hromadu vlhkých ručníků, které Misty obvykle nechávala ležet na podlaze, dokud nezplesnivěly. Hnus.

Ale místo toho jsem skoro vrazila do duše, velké, rozmazané šmouhy, která se opírala o umyvadlo a pravděpodobně psala na zrcadlo další vzkaz.

Než jsem se dokázala ovládnout, bezděčně jsem vyjekla a udělala krok zpátky.

„Nazdárek.“ Když se ke mně flek otočil, zavlnil se mi před očima a uslyšela jsem zřetelný ženský hlas. „Byla jsem zvědavá, kdy se konečně ukážeš.“

8
Will

Nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Vztekle jsem praštil pěstí do volantu.

Ale nemělo tě napadnout, že něco takového provede? zeptala se logická stránka mého já, která se rozhodla opožděně objevit. Koneckonců, Alona nepatřila k lidem, kteří hrdinně trpí, když nevypadají tak dokonale, jak si myslí, než by mohli. Vlastně mě trochu překvapilo, že jí trvalo celý měsíc, než se k tomu odhodlala.

A moje reakce? Každopádně jsi to mohl zvládnout líp.

Sklapni, řekl jsem tomu kritickému hlasu v hlavě.

Z toho ledového výrazu, který nasadila, než mi dala pusu na rozloučenou, mi bylo nanic. Až moc mi připomněl ten, s nímž kdysi, když ještě měla svoje původní tělo, pochodovala ve škole. Tamto byla Alona Dareová – dokonalá, chladná, nedosažitelná. Ironií osudu se samozřejmě potvrdilo, že jsem měl v naší dlouhotrvající hádce pravdu: jde spíš o chování než o momentální vzhled. Ale cítil jsem, že když se o tom dneska zmíním, moc si nepomůžu.

Vypadala dobře a věděla to. Na okamžik jsem si představil, že bude pokračovat, přivlastní si tenhle život a stane se z ní „Ally“, kterou vytvořila v prostoru, jenž kdysi patřil Lily.

Jistě, neměla svoje původní tělo a já byl přesvědčený, že to by chtěla zpátky jako první, kdyby existovala sebemenší možnost, což neexistovala. Ale bylo evidentní, že po tom, co dneska udělala – změna oblečení, účesu –, se jako Ally cítí líp, když tuhle osobnost přizpůsobila svým představám.

Klidně jsem si dokázal představit, že jednou bude s tou novou, vylepšenou Ally spokojená natolik, že nebude chtít odejít.

A kdyby už nechtěla odejít, přestane mě, teoreticky, potřebovat. Nebude nás nic spojovat. Ta představa mě zasáhla jako rána bleskem a rozptýlila moji pozornost. Najednou zaječel klakson a já si uvědomil, že jsem přejel žluté čáry. Rozbušilo se mi srdce a strhl jsem volant na stranu, abych udržel auto ve svém jízdním pruhu.

Vždycky jsem počítal s eventualitou, někde v koutku mysli, že o ni přijdu. Kvůli tomu, že si pro ni přijde světlo, že bude tvrdohlavě odmítat pozitivní chování, takže postupně ztratí veškerou energii. Ale čím delší dobu jsme spolu strávili, tím neochotněji jsem o tom uvažoval a odsouval tu představu pořád hlouběji do podvědomí. Nedokázal jsem si bez ní, ať v jedné formě, nebo v druhé, svůj život představit a nechtěl jsem myslet na to, že mi ji jednou něco vezme. Ale nikdy mě nenapadlo, že odejde sama.

Namáhavě jsem polkl a bojoval s pocitem paniky, která mi svírala hrudník. Jo, v Lilyině těle by slyšela a trochu i viděla duchy, což by jí trochu komplikovalo život; ale s tím jsem jí pomoct nemohl. Já potřeboval, aby ona pomáhala mně.

Kromě toho, nevypadalo to, že by v tomhle ohledu potřebovala moji spolupráci. Zvládala to líp než já.

Ne. Potřásl jsem hlavou. Chovám se směšně. Pochybuju, že by se dobrovolně rozhodla zůstat v Lilyině těle.

Tuhle zásadní proměnu exteriéru provedla jedině proto, že jí vadilo, jak vypadá, protože Lilyin vzhled jí připadal mnohem horší než její původní. Copak jsme se kvůli tomu dokonce včera nepohádali?

Takže náš problém byl pořád stejný jako vždycky: museli jsme najít způsob, jak ji dostat ven, aniž ublížíme Lily.

Snažil jsem se, aby mě tyhle úvahy uklidnily stejným způsobem jako během předchozího měsíce, ale tentokrát to nezabralo.

A pak co? zeptal se znovu ten drzý hlas.

Když už jsem o tom začal přemýšlet, nemohl jsem se vyhnout závěru. V případě, že se mi Alonu zase podaří proměnit v průvodce ze záhrobí, se všechno vrátí do starých kolejí. Mezi muchlováním budeme pomáhat duchům a všechno bude super… Na čas.

Ale já stárnu a ona ne. Půjdu do školy do Richmondu a seznámím se s lidmi, kteří ji neznali. Když si budu chtít zajít s někým na pizzu, Alona buď nebude moct jít, nebo se za mnou bude muset vláčet jako divák a mlčet, což si nedovedu představit.

Jednou mi bude pětadvacet, pak pětatřicet, pětačtyřicet… Jí bude pořád osmnáct. Jednou to začne být divný, dokonce i za hranicemi té záležitosti živý/mrtvý, kterou už provozujeme. A možná ne teď nebo ani ne za deset let, ale někdy v budoucnosti bych mohl chtít rodinu. Nedovedl jsem si představit, že by se nějaká ženská – dokonce ani pohodářka, která zvládla fakt, že její manžel pravidelně komunikuje s mrtvými – smířila s průvodcem ze záhrobí, který vypadá jako osmnáctiletá roztleskávačka, navíc kdyby věděla, že jsem se s ní kdysi líbal? A proto jsem chápal, že ani Alona by nebyla v téhle situaci šťastná. Možná nejsem Chris Zebrowski, ale Alona se nikdy neuměla o nikoho dělit.

Představil jsem si hádku s manželkou nebo přítelkyní na jedné straně, Alonou na druhé a sebe uprostřed. Otřásl jsem se děsem. Nikdy.

Najednou jsem dostal strach, že ať se stane, co se stane, stejně se s ní budu muset rozloučit.

Jakmile jsem vjel na parkoviště před nákupním centrem, s hrůzou jsem si všiml, že reklama ve výloze Malachiášovy poradny – neonový obrys ruky s jedním okem uprostřed – nesvítí.

Sakra, sakra, sakra.

Co nejrychleji jsem zaparkoval a opatrně došel k výloze poradny. Další setkání s Erin mě nijak nelákalo. Ale uvnitř se nesvítilo a čekárna byla prázdná – nebyli tam ani duchové, ani živí lidé.

Vzal jsem za kliku. Zamčeno. Malachiáš Velkolepý měl zavřeno, navzdory etiketě ve spodní části výlohy s otevírací dobou, která tvrdila opak.

Potlačil jsem stupidní nutkání zabušit na sklo. Protože jsem na Malachiáše neměl jiné spojení, budu v loji, jestli se někam zašil. Včera se asi opravdu vyděsil, což byla další věc, která nedávala smysl.

Zastínil jsem si oči před denním světlem a snažil se nakouknout do čekárny. Většina židlí byla naštosovaná po třech nebo čtyřech na sobě a stolek někdo přisunul ke stěně. Buď měl Malachiáš velice horlivou uklízečku, nebo byl pryč… navždycky.

Je to čím dál lepší.

Ale zrovna když jsem se chtěl otočit a vrátit se k autu, zahlédl jsem uvnitř nějaký záblesk. Přitiskl jsem ruce na sklo silněji, abych líp odstínil sluneční světlo, a snažil se zjistit, co jsem vlastně viděl.

Tamhle. Pod dveřmi soukromé pracovny, na území, kam se nám včera nepodařilo s Alonou proniknout, se mihotala tenká čára světla. Jako by někdo přecházel po místnosti.

Malachiáš.

Řešil jsem, jestli mám zaklepat nebo zabušit na dveře pro případ, že mě neslyšel, když jsem se je snažil před chvilkou otevřít, ale jaká je šance, že mi opravdu otevře, až mě tu uvidí stát?

V podobných okamžicích jsem litoval, že tu není Alona ve své nehmotné formě. Prošla by výlohou na opačném konci, odemkla by dveře a pustila mě dovnitř.

Ale třeba se tam dostanu jiným způsobem.

Během té krátké éry, kdy jsem pracoval v bistru u Sama jako pomocný číšník, bylo jednou z mých povinností vynášet odpadky do kontejneru. Tamější nákupní centrum stálo zády k našemu bistru. Pokud jsem si dobře vzpomínal, všechny prodejny měly zadní vchod. A každý den byla většina dveří odemčená, nebo dokonce pootevřená, aby mohli zaměstnanci snadno chodit dovnitř a ven.

Oběhl jsem budovu, a jak jsem předpokládal, několikery zelené dveře byly otevřené a hrstka zaměstnanců z prodejny mobilů stála venku a kouřila. Dveře odpovídající Malachiášově poradně byly zavřené, ale parkovala před nimi omlácená modrá dodávka s otevřenými zadními dveřmi.

Trefa.

Opatrně jsem se k ní přiblížil, protože jsem se nechtěl potkat s Erin a bál jsem se, že Malachiáš vezme do zaječích, až mě uvidí.

Ale Erin jsem nikde nespatřil a Malachiáš v dodávce nebyl, aspoň pokud jsem viděl. V nákladním prostoru se povalovaly bez ladu a skladu papírové krabice a sedadlo řidiče vypadalo prázdné.

Obešel jsem dodávku a vydal se k zadnímu vchodu Malachiášovy poradny. Ale než jsem k nim stačil dojít, dveře se otevřely a vynořil se z nich sám Malachiáš s další omšelou krabicí v ruce. Bez pláště a s rozježenými vlasy vypadal spíš jako poslíček než člověk, který má přídomek „Velkolepý“.

Když mě uviděl, ztuhl a krabice se mu posunula v rukou, jako by ji chtěl hodit na zem a utéct. Potom svěsil ramena a vypadal jen unaveně. „Odjíždíme, jasný? Za pár minut.“ Protáhl se kolem mě a zamířil k dodávce.

„Počkejte,“ řekl jsem a rozběhl se za ním. „Jen si chci s váma promluvit.“

Strčil krabici do dodávky, otočil se ke mně a prohrábl si rukou rozcuchané vlasy. „Hele, pochopili jsme to hned napoprvé. Měli jsme vypadnout, ale nikdo jinej se neobjevil.“ Bezmocně pokrčil rameny. „Chovali jsme se nenápadně, dávali jsme si pozor, abysme to nepřepískli…“

„Já vím,“ řekl jsem. „Zrovna na tohle se vás chci zeptat.“

Zíral na mě. „Co jsi vlastně zač?“

„Will Killian.“

Pomalu přikývl. „Myslím, že jsem potkal tvýho…“

„Tátu?“ zkusil jsem.

Znovu přikývl. „Před pár lety,“ řekl a zdálo se, že se snaží něco si ujasnit. „Ty nejsi člen Řádu.“

To bylo konstatování, ale slyšel jsem v té větě nejistotu otázku.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nejsem.“

„No,“ zamumlal Malachiáš, „to se mi ulevilo.“ Ale tvářil se skoro zklamaně, což nedávalo smysl. „Takže, o co ti jde?“

„Jen si chci promluvit,“ opakoval jsem. „Není nás moc, který dokážou…,“ zaváhal jsem a podíval se na zaměstnance prodejny s mobily, již nás s neskrývaným zájmem pozorovali. „Moc takových, který dokážou to, co my.“ V případě, že je fakt médium, o čemž jsem pořád ještě pochyboval. Ale jestli je, možná umí věci, jež by stálo za to naučit se. Třeba jak dokázal tak totálně ignorovat duchy v čekárně.

„Ne, ne.“ Potřásl hlavou. „Jestli jsi nás objevil ty, někdo další není daleko, a to nemůžu riskovat.“ Zabouchl dveře dodávky a zamířil dopředu.

Následoval jsem ho. „Nic jsem neobjevil. Vaše jméno bylo na papíře, co po sobě nechal můj táta, to je všechno.“ Vytáhl jsem z kapsy list vytržený ze Zlatých stránek, rozložil ho a strčil mu ho před nos.

Malachiáš se na něj podíval a ztuhly mu rysy.

„Doufal jsem, že mi odpovíte na pár otázek,“ řekl jsem.

Rozesmál se, ale znělo to trpce. „Chlapče, ten den, kdy budu mít něco jinýho než otázky, se to dozvíš jako první.“ Otevřel dveře na straně řidiče a nasoukal se za volant.

Chlapče? Byl ani ne o deset let starší než já. Připadalo mi trapné, když se mě Řád rozhodl naverbovat do svých řad jako nějakého génia. Ale jak se teď ukázalo, nekonečně horší je, když se k vám někdo chová jako k nule, jako k někomu, kdo mu ani nestojí za řeč. Čekal jsem to na střední škole, od lidí, kteří nic nechápali. Ale od tohohle chlapíka? To teda ne.

„Hele, nepotřebuju vysvětlit tajemství vesmíru,“ houkl jsem naštvaně. „Jen chci vědět, jak si je držíte od těla.“ Taky jsem se chtěl zeptat, jak vyřešit Aloninu situaci, ale nejsem idiot. Byl to cizí člověk s pochybnými obchodními praktikami a agresivním průvodcem ze záhrobí. Opatrnost mi připadala jako nezbytná, aspoň do té doby, než ho líp poznám. Možná není členem řádu, ale nemohl jsem vědět, jestli nevymění informaci o nás za to, aby si zachránil krk.

Znovu zavrtěl hlavou, jako bych mluvil japonsky, přestože mi řekl, že japonsky nerozumí. „Nemůžeš se zeptat někoho jinýho? Kde je tvůj táta?“ zajímal se.

„Mrtvej.“ Složil jsem stránku z telefonního seznamu a opatrně ji zastrčil zpátky do kapsy. „Zabil se. Jsou to skoro čtyři roky.“ Po tak dlouhé době už jsem o tom dokázal mluvit, ale stejně to nebylo lehké.

Malachiáš se na mě rozpačitě podíval. „Promiň,“ zamumlal po dlouhém tichu. „To jsem nevěděl.“

V našem domě se o tom samozřejmě otevřeně nemluvilo a pochybuju, že by to máma obšírněji rozebírala na veřejnosti, třeba v nekrologu nebo tak něco, pokud vůbec. I teď mi bylo trapně, že jsem se o tom zmínil. Měl jsem pocit, jako bych nějak zneužil toho, co se stalo, s cílem probudit v něm soucit nebo ho zmanipulovat, aby mi odpověděl na pár otázek. Ale vlastně to byla pravda. Za svým tátou jsem jít nemohl, protože byl mrtvý. A byl mrtvý, protože to tak chtěl.

A tak jsem se přinutil čekat a potlačil silné nutkání říct: „Zapomeňte na to,“ a odejít.

Malachiáš si těžce povzdychl. „Tak dobře. Jednou mi prokázal laskavost. Asi ti ji taky dlužím.“

Provinilost a úleva se utkaly o nadvládu a úleva vyhrála jen o prsa. „Díky,“ řekl jsem.

Malachiáš vystoupil z auta. „Pět minut. Víc ne.“

Zadní místnost Malachiášovy poradny byla v každém případě praktická a nudná, ani trochu taková, jakou jsem si ji představoval. Když jsem prošel dveřmi, vpravo jsem uviděl kuchyňku/sklad a nalevo maličkou koupelnu. Hlavní prostor, kde Malachiáš zřejmě prováděl své spirituální „konzultace“, tvořila dřevem obložená místnost s lacinými bílými policemi podél stěn a stolem a židlemi uprostřed.

Ale všiml jsem si, že výzdoba byla kdysi exotičtější, nebo aspoň tak měla vypadat. Skoro každý kousek polic pokrývaly kaluže vosku z fialových svíček. Na tyči k plechové roletě, která se houpala za dveřmi do čekárny, pořád ještě viselo několik šňůrek z černých korálků.

„Křišťálová koule už je v dodávce,“ prohodil Malachiáš za mými zády, jako by si byl sám vědom toho, jak přízemně teď pracovna působí.

Nepoznal jsem, jestli to myslí jako vtip.

Protáhl se kolem mě, odsunul židli od stolu a ukázal, abych se na ni posadil. „Ptej se. Ať to máme co nejdřív za sebou. Jo, a klidně mi můžeš tykat.“

Pokud šlo o těch pět minut, evidentně nežertoval.

„Uhm, tak jo.“ Sedl jsem si, přestože kvůli nervozitě, která z něj vyzařovala, jsem měl chuť pochodoval po místnosti. „Když jsem tady nedávno byl, naletěl jsem ti. Přísahal bych, že jsi podvodník. Choval ses, jako bys ty duchy v čekárně neviděl ani neslyšel. Kde ses to naučil? Takhle je nevnímat?“

Křečovitě se na mě usmál. „Nejsem si jistej, jestli tě můžu něco naučit.“

„Vážně mi chceš vykládat, že jde o obchodní tajemství? Tohle je můj život. Jen se snažím přežít.“ Než mohl odpovědět, pokračoval jsem, protože mě zničehonic něco napadlo. „Souvisí to nějak s Erin?“ Byla mocnější než všechno, co jsem zatím viděl.

Zbledl jako stěna. „Erin. Ty jsi s ní mluvil?“

Sakra. Možná nebyl nejlepší nápad mluvit o neloajálních průvodcích ze záhrobí, když se ho snažím přesvědčit, aby mi pomohl. „Jo, byla za mnou, ale…“

Došel ke mně a zastavil se přímo přede mnou. „Co říkala? Přivlastnila si tě jako svý médium?“ Naklonil se ke mně a najednou byl až nepříjemně blízko.

Páni. Během několika vteřin se vybudil z nuly na maximum.

Odtáhl jsem se od něj. „Hele, neřekl jsem jí jo nebo tak něco.“ Ne že by na tom záleželo. Ale co; to Malachiáš nemusí vědět. „Byla prostě…“

„Tys odmítl?“ zeptal se nevěřícně. „Tys jí to překazil?“

Hlava se mi točila, jak jsem se snažil v tom hovoru pokračovat. „Ale ne. Jenže se to nějak nepodařilo. Myslím, že pouto s mým průvodcem ze záhrobí je asi pořád ještě aktivní, i když ona už tady v pravým slova smyslu není.“ To bylo jediné vysvětlení, na které jsem přišel a jež dávalo jakýs takýs smysl.

Začal se smát, příliš nahlas a dlouho. „Nepodařilo?“ Napřímil se a prohrábl si vlasy. „Samozřejmě, že ne. První člověk silnej natolik, aby ji lákal, a ono se to nepodařilo. Neuvěřitelný.“ Svezl se na kolena, jako by se už neudržel na nohou, a mnul si čelo, jako by ho bolela hlava.

„Jsi v pohodě?“ zeptal jsem se opatrně.

„Je mi skvěle. Copak to nevidíš?“ odsekl s hlavou stále zabořenou v dlaních.

Tak jóóó. Nebude první médium, které se zbláznilo.

Zatímco jsem bojoval se zklamáním, podíval jsem se na dveře. Dokázal bych utéct, žádný problém. Ale tím by náš rozhovor skončil a nikde nebylo psáno, že si budu moct s Malachiášem ještě někdy popovídat. Takováhle příležitost se mi už nikdy nenaskytne. A odpovědi, jež potřebuju, jsou možná tady, jen pohřbené pod několika vrstvami v mozku šílence.

„Chtěl jsi to? Totiž, aby se to podařilo?“ zeptal jsem se opatrně, abych si ujasnil, co se děje, aniž by mu z mých otázek úplně přeskočilo. Jestli slyšel/viděl duchy díky Erin, proč by se jí chtěl zbavit? Jo, vypadalo to, že je stejně panovačná, jako občas bývala Alona, ale za klid, který podle všeho měl, by se to dalo vydržet.

Podíval se na mě a já si poprvé všiml, že má pod očima tmavé kruhy. „Posledních pět let nemám ani na minutu pokoj,“ řekl a rozesmál se, ale tiše a smutně. „Vlastně mě občas i budí.“

„Nechápu.“ Což bylo velice zdrženlivé vyjádření.

Prudce se zvedl ze země, vytáhl sousední židli, a když se na ni posadil, naklonil se ke mně. „Chceš vědět, jak ignoruju všechny ty duchy? Ty, který, jak jsi říkal, byli v čekárně?“

Vzhledem k jeho zvláštnímu, skoro horečnatému výrazu jsem si nebyl jistý, jestli chci slyšet pokračování. Ale už jsem nemohl couvnout.

Přikývl jsem.

„Nijak. Já je nevidím.“

Chvíli trvalo, než mi to došlo. „Chceš říct, že je jenom slyšíš.“ To by mě nepřekvapilo vzhledem k tomu, co jsem věděl o Mině. Média mají různou úroveň schopností. Dokonce i samotná Mina měla problém vidět duchy, když se hýbali.

„Ne,“ pronesl s přehnanou trpělivostí. „Chci říct, že je nevidím, neslyším, a dokonce ani nevím, jestli tam jsou.“

Zamračil jsem se. „Fakt nechápu…“

„Vidím a slyším jenom jednoho ducha.“ Zvedl prst, aby to ilustroval. „Totiž, jestli nejsem totální cvok, což je klidně možný.“ Rozhodil ruce. „Možná je to všechno součást jedný obrovský halucinace. Možná někde ležím v drogovým kómatu a tohle všechno je jen v mý hlavě.“ Povzdychl si a potřásl hlavou. „Nebylo by to fajn?“ zeptal se, spíš sebe než mě.

Ohromeně jsem na něj zíral.

Malachiáš si toho všiml dřív, než jsem se stačil vzpamatovat. „Spokojenej?“ zeptal se. „Dostal jsi všechny odpovědi, který jsi chtěl?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To nedává smysl.“

„Jestli tě to utěší, přesně takhle zareagoval ten druhej chlápek – tvůj táta, řekl bych.“

„Mluvíš o Erin?“ zeptal jsem se, abych se ujistil.

„O kom jiným?“ odpověděl s trpkým úsměvem.

Nesmysl. Buď ten dar máte, nebo ho nemáte, s různými stupni mezi tím. Nesouvisí s konkrétními duchy. Nemůže. Jako byste dokázali vnímat jen jednu vůni nebo rozpoznat jenom jednu barvu. „Erin není halucinace,“ prohlásil jsem. „To ti můžu potvrdit. Taky jsem ji viděl.“

Jen se na mě díval. „Ujištění od člověka, kterej může být halucinací, mě vážně neuklidňuje.“

Otevřel jsem pusu, zase ji zavřel a pak to zkusil znovu. „Třeba bys měl začít od začátku.“ Začínal jsem si myslet, že třeba není šílený; šílenci obvykle nezpochybňují svůj zdravý rozum. „Takhle to bylo vždycky? Od kdy ji vidíš?“ Třeba utrpěl nějaké poranění mozku nebo tak něco. To by vysvětlovalo, proč vidí jenom jednoho ducha… nebo proč si myslí, že má možná halucinace.

„Proč?“ rozesmál se. „Chceš mi pomoct? Přišel jsi, abych pomohl já tobě.“

„Prostě… začni,“ trval jsem na svém. Jestli existoval někdo, komu mohl pomoct Řád a jejich metody, byl to tenhle chlápek. Ale evidentně se bál, že ho našli, dokonce přede mnou utekl, když si myslel, že jsem jedním z nich. Takže mě přemohla zvědavost, co ho k tomu vedlo. A kdo ví, třeba mu dokážu pomoct. Vypadal, že to potřebuje.

Znovu se svezl na židli. „Já… Než Erin umřela, všechno bylo fajn.“

„Takže tys ji předtím znal?“

Zatvářil se, jako bych mu položil tu nejpitomější otázku na světě. „Byla to moje sestra. Dvojče.“

„Aha,“ zamumlal jsem rozpačitě. To mě nenapadlo. Možná měli trochu podobné oči. Možná. Její vlasy byly temně rezavé, ale nebyly tak nepoddajné jako jeho. Rysy, které z ní dělaly půvabnou, něžnou dívku, Malachiášovi tak trochu dodávaly vzhled trpaslíka.

„Samozřejmě dvojvaječný dvojče,“ dodal nakvašeně.

„Jste dvojčata a vaši rodiče vás pojmenovali Malachiáš a Erin?“ zeptal jsem se nevěřícně. Každopádně si to odskákal on.

„Ve skutečnosti se jmenuju Edmund,“ přiznal škrobeně.

Zašklebil jsem se. To nebylo o moc lepší než Malachiáš. Napadlo mě se mu omluvit, ale usoudil jsem, že by to jen zhoršilo situaci, a tak jsem zůstal zticha a čekal, až bude pokračovat.

„Erin měla ve škole nehodu. Když jsme byli v prváku na univerzitě.“ Podíval se na ruce. „Když mě potom, co spadla, zavolali do nemocnice, byla už… mrtvá. Stál jsem tam, díval se na to nehybný tělo, který bejvalo mojí sestrou, a snažil se vymyslet, jak to zvládnu. Totiž život. Jak dokážu žít sám. Poprvý od svýho narození.“ Zamnul si oči, jako by měl tu scénu vypálenou do spodní strany víček a chtěl se jí zbavit.

Nuceně se rozesmál a otevřel oči. „Když mi bylo sedm, přihlásil jsem se do skautu. Jakmile jsem odešel na schůzku, Erin ječela a brečela tak dlouho, až se jí z toho udělalo špatně. Nakonec jsem tam radši přestal chodit.“

To znělo poněkud nezdravě.

„V létě naši prarodiče chtěli, abychom k nim přijeli na týden každej zvlášť, kvůli tý teorii, že dvojčata potřebujou individuální pozornost.“ Poraženeckým způsobem pokrčil rameny. „Situace se opakovala a ona zase vyváděla, dokud ji neodvezli domů. Potom jsme už jezdili vždycky spolu.“

Oprava. Znělo to šíleně nezdravě.

„Erin vždycky o všem rozhodovala. Do jakýho kroužku se přihlásíme, s kým půjdeme na školní ples, kde budeme sedět při obědě. Bylo to tak prostě jednodušší. Byla o tři minuty starší než já. Vždycky věděla, co chce. Nebo,“ dodal s hlubokým povzdechem, „co chce a čemu se podřídím.“

Podíval se na mě. „Byla to i moje vina. Erin byla arogantní a panovačná, ale já jí to dovolil. To ona čelila světu a já ji jen musel následovat. Nemusel jsem tu být sám za sebe, nemusel jsem bojovat.“

Stísněně jsem se zavrtěl na židli. To znělo možná až moc povědomě.

„Když umřela, nevěděl jsem, co mám dělat,“ pokračoval Edmund. „Připadalo mi, jako bych přišel o část svýho těla, o ruku, o nohu nebo tak něco.“ Potřásl hlavou. „Nevěděl jsem, jak bez ní fungovat. Potřeboval jsem ji, a tak jsem si přál, aby se vrátila. Byl jsem zoufalej.“

Předklonil jsem se, protože mi najednou došlo, kam ten příběh směřuje.

Těžce si povzdychl. „A pak se prostě objevila… A začala mluvit. Vlastně ječet,“ opravil se. „Dokonce i potom, co naši přišli do nemocnice, jsem byl pořád jedinej, kdo ji slyšel. Nejdřív mě to vyděsilo. Snažil jsem se to – ji – ignorovat, ale ona mě viděla, věděla, že se na ni dívám.“ Bezmocně pokrčil rameny. „A pak už neodešla. Doktoři tvrdili, že za to může šok, zármutek nebo deprese. Potom se do toho vložili naši a rozhodli se, že mě nechají zavřít do ústavu.“

Jo, ten pocit jsem znal. Myslel jsem si, že jsem to měl těžké, ale žít osmnáct let normálně a pak všude vidět svoji mrtvou sestru… to bylo horší. Moje situace nebyla jednoduchá, ale mohl jsem se aspoň nějak bránit. Ale Malachiáš/Edmund zažíval muka.

Nicméně jsem nikdy neslyšel, že by se u někoho takhle ze dne na den rozvinuly schopnosti umožňující komunikovat s duchy. To bylo zvláštní.

„Erin mě varovala, co mají naši v plánu, a v noci jsme utekli.“ Těžce zvedl jedno rameno. „A od tý doby jsem se doma neukázal.“

„Co chce?“ Zastyděl jsem se, protože mi došlo, že mě nenapadlo zeptat se jí na to sám, když se objevila u mě doma. Na druhou stranu, objevila se u mě doma.

„Jak to myslíš?“

„Totiž, duchové tady většinou mají nevyřešený záležitosti, nedokončený úkol, který jim brání odejít do světla,“ vysvětlil jsem.

Nechápavě se na mě podíval.

„Ty jsi to světlo neviděl.“ Samozřejmě, že ne. Jestli dokázal vidět jenom jednoho ducha – a ona tady pořád ještě byla –, neměl k tomu příležitost. „Hele, to světlo fakt existuje. Funguje to, věř mi. Je v tom systém. A ty musíš jen zjistit, co chce, jaký věci ji tady drží a…“

Nuceně se zasmál a zavrtěl hlavou. „Ty to nechápeš. Její nedořešený záležitosti? Chce být zase živá. Copak to nechtějí všichni?“

Nevěděl jsem, co na to říct. Jestli je to takhle, pak Erin nemá velkou naději. Musí se držet na Rozhraní silou vůle.

„Když je se mnou, někdo ji může vidět a slyšet,“ zamumlal Edmund unaveně. „Má nepřímej kontakt se světem živých. Snažil jsem se před ní utýct, ale vždycky mě najde.“

Erin používala svého bratra jako záchranné lano. Začínal jsem chápat, proč Edmund neví kudy kam. A proč na něj můj táta neposlal Řád. Erin se chovala špatně, když takhle zneužívala situaci, ale jak by po něm člověk mohl chtít, aby se obrátil proti sestře?

„A podle toho, co mi tvůj táta řekl o svým daru – a asi i o tvým –, v blízkosti někoho, jako jste vy, by se zase mohla dotýkat věcí, brát je do ruky.“ Povzdechl si. „Takže je zase o krok blíž.“

„V tvý blízkosti to nefunguje?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Ani tvůj táta to nechápal.“

Začínal jsem pochybovat, jestli je vůbec médium. Tahle schopnost se neobjeví ze dne na den, aspoň jsem o tom nikdy neslyšel. Edmund viděl a slyšel jenom jednoho ducha a nemusel se potýkat s průvodním jevem, že v jeho přítomnosti má Erin pevnou konzistenci, což je pravděpodobně nejběžnější (a nejnebezpečnější) důsledek našeho daru. Spíš mi připadalo, že ho straší člověk, s nímž je velice těsně spojený. Že by šlo o vztah mezi dvojčaty, který funguje dokonce i po smrti? Jako by k sobě její duši přitáhl a pouto mezi nimi jim umožnilo dál komunikovat.

„Nedělej si starosti. Když to s tebou jednou zkusila a nevyšlo to, už to pravděpodobně znovu nezkusí,“ řekl, aby mě uklidnil. „Navíc, stejně se musíme přestěhovat. Byli jsme moc dlouho na jednom místě.“ Vstal a zastrčil židli zpátky ke stolu.

Zavrtěl jsem hlavou. „Jestli tu zůstanete, třeba dokážeme najít způsob, jak…“

„Někdo si ta čísla brzo prověří, jako to udělal Řád, když za mnou poslali tvýho tátu. Moc případů strašení, moc blízko sebe. Určitě jim to musí být nápadný. Minule nás tvůj táta kryl, ale přijdou zase a vsadím se, že s tím, koho sem pošlou, už takový štěstí mít nebudeme.“

Vzhledem k tomu, co jsem věděl o Řádu a zmenšujícím se počtu natolik kvalifikovaných odborníků, aby se dali považovat za plnohodnotné členy, Edmundovi s Erin možná hrozilo menší nebezpečí, než si mysleli. Už jen proto, že Řád měl totální nedostatek pracovníků, takže se rozhodně nebude zabývat tak neprůkaznými záležitostmi jako jsou statistiky. Ale zaujala mě jiná věc. „Moc případů strašení? Proč by to mělo s váma nějak souviset?“

Edmund se zatvářil rozpačitě. „Myslel jsem, že ti to dojde. Ona je jediná, koho vidím.“

Pořád mi to nedocházelo.

„Nemůžu vyrazit do ulic a hledat si práci sám,“ pronesl s přehnanou trpělivostí. „Erin mi předává vzkazy od těch, který najde, ale někdy je… trochu problematický spojit ducha a někoho, kdo bydlí v okolí a je ochotný přijít.“

Jinými slovy, Erin se na tu práci necítí a on ji bez jejích očí a uší vykonávat nemůže.

„Takže tomu občas musíme pomoct,“ dodal a studoval koberec s větším zájmem, než si zasluhoval.

Počkat. Napřímil jsem se na židli. „Chceš říct, že straší lidi, aby rozhejbala byznys?“

„Jenom když potřebujeme peníze,“ namítl defenzivně. „A aspoň má co dělat.“

Kristepane. Dílky skládačky do sebe začaly zapadat. Mistyina domněnka, že ji straší Alona. Dopis/kupon, který se zmiňoval o Malachiášových/Edmundových referencích. „Ty posíláš Erin strašit lidi, který znají někoho, kdo nedávno umřel?“

„Záleží na tom, co se píše v novinách,“ zamumlal neochotně.

A v článcích o Alonině tragické předčasné smrti hrála pravděpodobně hlavní roli Misty coby její zdrcená nejlepší kamarádka.

„Jako jestli mají peníze?“ Misty neměla peníze, ale určitě by člověk nemusel dlouho pátrat, aby zjistil, že její rodiče jsou na tom zřejmě dobře.

Edmund neodpověděl, jen rozpačitě přešlápl z nohy na nohu.

„A potom, co je vyděsíte, jim pošlete ten stupidní dopis s kuponem, kterej vám je přivede až ke dveřím.“ Geniální. A totálně děsivé.

„Myslíš, že mě to baví?“ zeptal se podrážděně. „Sehnal bych si normální zaměstnání, kdybych mohl, ale ona mi to nedovolí! Navíc, stejně už to není tvůj problém,“ prohlásil jízlivě. „Hned jak se Erin vrátí, odjíždíme, vzpomínáš?“

Aby mohli strašit nevinné lidi v nějakém jiném městě? Ani náhodou. Ne, pokud tomu můžu zabránit. „Kde je vlastně Erin?“ Na to, že nevydržela ani minutu bez toho, aby ji viděl nebo slyšel živý člověk, jak tvrdil, byla pryč už dost dlouho.

Edmund se ušklíbl. „Nemohl jsem jí říct, že odjíždíme. To… to by ji rozzuřilo. Šla navštívit pár klientů.“

„Chceš říct, že straší lidi.“ Znechuceně jsem potřásl hlavou. „Nemůžu uvěřit, že je mi tě líto, když…,“ zarazil jsem se, protože najednou mě napadlo něco šíleného, totálně děsivého.

„Ke komu šla na ,návštěvu‘ dneska?“ zeptal jsem se, protože mě ochromil nevyhnutelný závěr.

Můj naléhavý tón ho evidentně zaskočil. „Já… já nevím.“

Zvedl jsem se a přišpendlil ho k policím na knihy. „Přemýšlej!“

„Zrovna teď moc klientů nemáme,“ vykoktal roztřeseným hlasem,. „Jen paní Baxterovou, toho majitele čistírny a tu holku.“

Misty. A právě u ní Alona v tuhle chvíli je. Sakra. Jestli si Erin pokusí přivlastnit „Ally“… Radši na to nemyslet. Nevěděl jsem, co se stane. Ale horší – mnohem horší – bude, jestli Erin zjistí, proč je Ally tak odlišná. Mocný duch, který netouží po ničem jiném, než aby mohl zase žít, v přítomnosti těla, o němž ví, že ho obývá duše?

To není dobré.

Nechal jsem Malachiáše/Edmunda Malachiášem/Edmundem a rozběhl se k zadnímu východu. „Počkej tady!“ zavolal jsem na něj přes rameno. „Ještě nejsme hotový.“

Jen jsem doufal, že totéž platí pro Alonu a Lily.

8
Alona

Ta rozmazaná šmouha pokračovala: „Napadlo mě, že se tu objevíš.“

Chvilku mi trvalo, než jsem pochopila, co tím chtěla naznačit. Poznala mě. Věděla.

Zadrhl se mi dech v krku.

Až doteď jsem si myslela, že ten, kdo se za mě vydává a straší Misty, je někdo, kdo se rozhodl využít „Aloniny“ nepřítomnosti a trochu se pobavit na „její“ účet. Možná duch ze seznamu, který se naštval kvůli tomu, co jsem udělala (nebo neudělala).

Ale tohle… To bylo něco jiného. Tahle duše, ať je to kdokoli, evidentně přesně věděla, co jsem zač. Čekala na mě. Na mě, na Alonu Dareovou.

Sakra.

„Ale trvalo ti do celkem dlouho,“ pokračovala duše. „Potom, co jsem musela celou noc poslouchat ty dvě drbny, jsem se málem znovu zabila.“

Pohyb v horní části šmouhy naznačoval, že pohodila znechuceně hlavou. Vlastně, když jsem hodně zaostřila, skoro jsem v té mlze před sebou rozeznala obličej. Proboha, o co by to bylo jednodušší, kdybych ji viděla.

„Ne že bych spáchala sebevraždu,“ dodala. „To je fuk. Ty víš, jak to myslím.“ Přezíravě mávla rukou. Nebo to tak aspoň vypadalo. Menší kousek šmouhy udělal ve vzduchu půlkruh.

Potřásla jsem hlavou, vířily mi v ní nejrůznější možnosti. Will je jediný, kdo ví, co se stalo s Lilyiným tělem. Kdo je tedy ona? Někdo, kdo nás s Willem špehoval a slyšel, co neměl? Její hlas mi nebyl ani trochu povědomý, takže určitě nešlo o někoho, s kým jsem se běžně bavila.

Ale co bylo ještě důležitější: co chce? Bála jsem se, že to nechci vědět. Nikdo přece tolik netlačí na pilu, pokud k tomu nemá pádný důvod.

Namáhavě jsem polkla, protože jsem cítila, jak se mi svírá žaludek strachem.

„Co se děje?“ zeptala se Misty. „Něco vidíš, že jo?“

Málem jsem zapomněla, že je vedle v místnosti. „Misty, běž dolů,“ pronesla jsem co nejklidněji přes rameno. „Zvládnu to.“ Jak to zvládnu, mi ale jasné nebylo a poprvé v životě jsem si přála, aby tady byl Will. Ne že by mohl něco udělat, ale každopádně měl víc zkušeností s tím, jaké to je být v přítomnosti duchů bezbranný, a třeba by mi mohl poradit. Ale ať s Willem, nebo bez něj, jedno bylo jisté: Misty tady nemohla zůstat a poslouchat, jak se snažím mluvit s touhle… podvodnicí.

„Ale co když mě budeš potřebovat?“ zeptala se Misty. „Co když chce mluvit se mnou? Byla to moje kamarádka.“

„Ach, to je rozkošný,“ zavrněl duch a připlul blíž.

Zrychlil se mi tep a couvla jsem, aby mohl vyjít z koupelny. Nevěděla jsem, kdo to je a co chce, což bylo dost blbý. Ale jestli se ukáže, že v mojí blízkosti získá pevnou konzistenci – neboli bude mi moct ublížit –, bude to mnohem, mnohem horší. Nevěděla jsem určitě, jestli mám tuhle vlastnost, která souvisí s „darem“ mluvit s duchy, ale teď rozhodně nebyla vhodná doba to zjišťovat.

„Když tě budu potřebovat, zavolám tě,“ řekla jsem Misty. „Prostě běž, prosím.“ Odvážila jsem se ještě jednou ohlédnout, abych se ujistila, že mě poslechla. Zjistit, co se děje a kdo tohle je, bude dost těžké i bez toho, abych si dělala starosti, že Misty moje přestrojení prokoukne.

Misty s nešťastným výrazem zamířila ke dveřím na chodbu, ale na prahu se zastavila.

Zaťala jsem zuby. „Myslím to vážně. Snažím se tu dělat svoji práci.“ Nebo to aspoň předstírat. Ale už mi s Misty a její dobrosrdečností docházela trpělivost. Pravda, neměla tušení, co se děje, ale i tak, tenhle duch ji strašil, děsil ji kdoví jak dlouho, a ona se tu chtěla poflakovat a klábosit s ním?

„Já vím,“ vyhrkla Misty. „Jen jsem chtěla říct… Alono, ať jsem ti udělala cokoli, mrzí mě to.“ S prosbou v očích oslovila flek na zdi nad dveřmi do koupelny. Proboha, jak vysoký, podle ní, můj duch je? „Neměla jsem ti to udělat, i přes to, co jsme k sobě s Chrisem cítili. A nakonec bych ti to řekla. Jen jsem měla strach, že budeš šíleně zuřit…“ Odmlčela se, sklopila oči na ruce a nervózně si hrála s nehtem na palci. „Nechtěla jsem o tebe přijít jako o kamarádku. Byla jsem sobecká. Chtěla jsem vás oba. Nechtěla jsem ti ublížit a ještě víc mě mrzí, že jsem neměla šanci říct ti to dřív. Doufám, že mi dokážeš odpustit.“

Ohromeně jsem na ni zírala. Tady to je. Omluva. Čekala jsem na ni celé měsíce, ale nikdy mě nenapadlo, že ji opravdu uslyším.

Misty se zhluboka nadechla, přikývla, spíš pro sebe než na mě, a lehkým krokem vyšla ven, jako by ji ta slova nějakým způsobem očistila nebo zbavila těžkého břemene.

„Taková oddanost. To je obdivuhodný,“ protáhl ironicky duch. „V poslední době byla tak nervózní.“

Otočila jsem se čelem k ní, zničehonic plná energie. Ona není Alona Dareová. Já ano, bez ohledu na to, jak vypadám. Ani by tu neměla být a tahle omluva nepatřila jí. „Sklapni!“ okřikla jsem ji.

„Tolik nepřátelství,“ pronesla s pobaveným úžasem. Ale přesto o kousek ucouvla, což dokazovalo, že není tak drsná, jak si myslí.

„Tolik ses snažila, abych si tě všimla. Co chceš?“ Založila jsem si ruce v podpaží, i když jsem měla dojem, že je asi zbytečné snažit se, aby Lily vypadala rozzuřeně. Na to byla moc milá, zjizvená a vůbec.

Duch se rozesmál. „Co, Misty? To je jen byznys.“

Což znamenalo co? „Co chceš?“ opakovala jsem. Čím víc to bude protahovat, tím to bude horší. Cítila jsem, že mi to visí nad hlavou jako příslovečný Damoklův meč.

Flek se přiblížil, a než se částečky znovu změnily v chaotický, rozmazaný vír, zahlédla jsem tmavočervené vlasy a hnědé oči. Že by se můj zrak, pokud jde o duchy, konečně zlepšoval? To by byla bezva… nebo taky ne.

„Chci ti udělat nabídku, která ti převrátí svět vzhůru nohama,“ prohlásila.

„Neříkej.“ Zakoulela jsem na ni očima, rozzuřená na ni, že se za mě vydávala, a na sebe, že jsem jí na to skočila. Vlezla jsem jí přímo do pasti a ta teď sklapla. Ona věděla, kdo jsem, a jediné, co jí zabrání, aby to rozkecala po celém světě nemrtvých, byla její chamtivost. Něco chtěla. Jediná otázka byla, co.

Vlastně ne, to nebyla jediná otázka. Budu jí to schopná poskytnout? To je správná otázka. Nejsem Will. Jsem v tomhle světě slepá a omezená mnohem méně pružnou situací ve svém současném domově. Nemůžu se potloukat po divných místech, sama, uprostřed noci.

A tady je ta zásadní otázka. Co udělá, když jí nedokážu dát to, co chce?

Při té představě se mi sevřel žaludek. Jestli se o mně někdo dozví, budou ke mně proudit davy duchů nejen s posledními přáními a vzkazy, ale taky s dotazy, jak jsem provedla to, co jsem provedla s Lily – jak jsem jí ukradla tělo. Jako bych měla na tohle téma jinou uspokojivou odpověď než: „Prostě se to stalo.“

Bez ohledu na to, jestli znám odpověď, nebo ne, výsledek bude stejný. Nakonec nedokážu před Turnerovými skrývat svoje „záležitosti“. A ty brožury z psychiatrické léčebny povedou k přihláškám a převozu do Arizony nebo na nějaké jiné odlehlé místo… Pokud ne horší. Willova máma už jednou málem nechala zavřít Willa do blázince. Stačí nešťastná souhra okolností a ocitnu se v podobné situaci.

„Můžeme přeskočit ty kecy a přejít rovnou k věci?“ vyštěkla jsem a potlačila nutkání se od ní ještě víc vzdálit. Takovou radost jí neudělám.

„Chci být tvůj průvodce ze záhrobí,“ vyhrkla. „A budeme společně vládnout tomuhle místu mezi světy.“

Otevřela jsem pusu s automatickým „na to zapomeň“ na jazyku… Ale zarazila jsem se. Cože? Tohle není ten vyděračský plán, který jsem čekala. Vlastně to vůbec neznělo jako vyděračský plán. Bylo to… Nevím, co to bylo.

Zmateně jsem zavrtěla hlavou. „Cos to řekla?“ Určitě jsem jí špatně rozuměla.

„Jsi médium. Potřebuješ průvodce ze záhrobí. Tady jsem,“ pronesla pyšným tónem.

Počkat… Cože? začala jsem říkat, ale okamžitě jsem zmlkla. Pak jsem to zkusila znovu. „Ty si myslíš, že jsem médium?“ zeptala jsem se nevěřícně. To snad není možné. Ona si vážně myslí, že jsem normální – no, relativně řečeno – médium?

„Bavíme se spolu, nebo ne?“ utrousila posměšně.

Musela jsem se ovládnout, abych nevyprskla smíchy, jak moc se mi ulevilo. Copak jsem se mohla takhle splést? Ale vážně to vypadalo, že mě zná. Jak je to možné?

Zaváhala jsem a nakonec jsem se zeptala: „Odkud mě znáš?“ Co můžu ztratit? Jestli ví, že jsem Alona Dareová v jiném těle, řekne to, pravděpodobně jízlivým tónem. Jestli ne, bude to prostě logická otázka řadového média.

Obrátila oči ke stropu. „Zřejmě jsi včera nedávala pozor.“

„Včera?“ zeptala jsem se zamračeně. Ona mě včera viděla? Kde jsem byla, že mě…

Jasně! U Malachiáše. Určitě. Byla jedním z těch naštvaných duchů v poradně toho lumpa, to je všechno. Všimla si, že projevuju zvýšený zájem o Mistyiny problémy, a vsadila na fakt, že je budu chtít prozkoumat, což jí umožní navrhnout mi ten nápad s průvodcem. Chytré.

Teď to všechno dávalo smysl. Bylo to legrační, když jsem věděla, co vím, ale konečně jsem pochopila, jak se sem dostala – fyzicky i pomocí své logiky.

Když do skládačky zapadl tenhle poslední dílek, spadl mi ze srdce obrovský kámen. Pomalu, s úlevou jsem vydechla. Skutečně nic netušila. Byla jsem prostě další médium, ne živá mrtvá holka, dá-li se to tak říct.

„Hele, vážím si tvojí nabídky, ale podle mě to není dobrej nápad,“ odpověděla jsem rozhodně. Ve skutečnosti to byl směšný nápad. Byla jsem duše uvězněná v těle, poslední člověk na světě vhodný k tomu, aby měl průvodce ze záhrobí. Jestli se pokusí přivlastnit si mě jako médium, skoro jistě jsem věděla, že se jí to nepodaří. Ale vysvětlit jí to jaksi nepřipadalo v úvahu.

„Myslíš, že to nezvládnu? Myslíš, že na to nemám?“ zeptala se provokativním tónem a já zachytila ve vířící mlze, tam, kde měla s největší pravděpodobností obličej, záblesk umíněně vysunuté brady.

Zavrtěla jsem hlavou a v mírumilovném gestu jsem před sebe natáhla ruce s dlaněmi nahoru. „Ne, o to vůbec nejde.“

„Neznáš mě, proto nevíš, čeho jsem schopná,“ prohlásila tónem, který nepřipouštěl námitku.

Páni. Tohle mi znělo děsně povědomě, jako něco, co bych ještě nedávno řekla já. Jestli je ta holka, ať je to, kdo chce, jen z poloviny tak paličatá jako já, natož stejně vzteklá…

V hlavě se mi slabě rozcinkal poplašný zvonek. „Stejně ti můžu pomoct,“ řekla jsem rychle. No, Will by mohl, pokud se spolu usmíříme. „Hlavně klid a…“

„Neříkej mi, abych zůstala klidná,“ utrousila skrz zaťaté zuby. „To je moje věc.“

Sakra, to není dobré. Vymyká se mi to z rukou. „Hele, nechtěla jsem tě urazit nebo tak něco,“ řekla jsem, abych ji uchlácholila. Jestli se rozzuří, možná dokonce zjistíme, jestli do mě může strčit, nebo ne.

Šmouha se napřímila, skoro jako by na sebe chtěla upoutat pozornost. Ucítila jsem první záchvěv strachu a spolu s ním nutkání vzít nohy na ramena a utéct. Pomalu jsem o krok ucouvla.

„Přivlastňuju si tě, médium,“ pronesla slavnostně.

Ohromeně jsem se na ni podívala. Zbláznila se? Copak jsem nějak zmeškala zaškolovací kurz pro duše „Jak se chovat k médiím“? Jak ví, co říct, když já jsem si to prostě musela vymyslet? Evidentně si udělala průzkum. Tohle nevěstilo nic dobrého.

„Počkat!“ vyhrkla jsem. To, že jsem si myslela, že se to nepodaří, ještě neznamenalo, že mám pravdu. V poslední době jsem se už spletla tolikrát, že si to ani nepamatuju. „Tohle ne…“

„Ty jsi moje a já tvoje,“ dokončila hlasitým, přehnaně oficiálním tónem. Bezděčně jsem zavřela oči. Zatajila jsem dech a přistihla se, že s hrůzou čekám na nadpřirozený vítr, který stvrdil mé pouto s Willem.

Ale místnost kolem nás zůstala tichá a klidná, až na tlumený hluk centrální klimatizace ozývající se zvenku.

Uf.

Pomalu jsem otevřela oči. Žádný nadpřirozený vítr a já se cítila stejně. Vypadá to, že jsem měla pravdu… Tentokrát.

Rozesmála jsem se, spíš úlevou než vítězoslavně. Jasně, možná v tom byla trocha vítězoslávy. Potěšilo mě, že jsem pro jednou zabodovala já, a ne někdo jiný.

„Co se to sakra děje?“ zeptal se duch naštvaně.

Zašklebila jsem se. Tolik, pokud jde o úlevu. Možná nejsem k tomuhle duchovi připoutaná jako médium, ale pořád je tady a já se ho musím nějak zbavit.

Zhluboka jsem se nadechla a obrnila se trpělivostí. „Jak jsem řekla, myslím si, že to není dobrej nápad, aby…“

„Oba dva? Jak to, že to ani u jednoho z vás nefunguje? To je přece blbost.“ Duše zněla dost otráveně.

„… ses snažila přivlastnit si mě,“ dokončila jsem větu a zarazila se, protože mi teprve teď došlo, co právě řekla. „Oba dva?“ zeptala jsem se mrazivým tónem. „Tys to zkusila ještě na někoho jinýho?“

„Jasně,“ odpověděla bez zaváhání, protože byla příliš zamyšlená a rozladěná, než aby si mého tónu všimla. „Přece si nemyslíš, že jsem šla nejdřív za tebou? Ještě včera jsem nevěděla, že existuješ.“ Rozmazaná šmouha pokrčila rameny. „Kromě těch drbů, že tomu médiu z předměstí se ztratil průvodce ze záhrobí a zanedbává svoje povinnosti, protože tráví veškerej volnej čas s nějakou novou živou holkou, což musíš být ty.“

Neuniklo mi, kolik obžaloby a žárlivosti tohle jediné slovo obsahovalo.

„Ty ses pokusila přivlastnit si Willa?“ zeptala jsem se napjatě.

Ignorovala mě. „Ale nikdo mi neřekl, že ta živá holka je taky médium.“ Z jejího tónu jsem slyšela, že se zamračila, jak se snažila spojit drby s fakty, která znala. „Nikdo mi taky samozřejmě neřekl, že budeš vypadat takhle. Divně a přitom… jako bys zářila štěstím.“ Její tón obsahoval stejné množství znechucení a úžasu.

Zářila štěstím? Připadám jí jiná, ne jako ostatní živí lidé? To je fuk. Nechala jsem to plavat, ačkoli jsem měla dojem, že to, co říká, je nějakým způsobem důležité. Ale nechtěla jsem se rozptylovat, ne teď.

Udělala jsem krok k ní a podívala se jí do očí, nebo aspoň tam, kde jsem je předpokládala. „Ty ses pokusila přivlastnit si Willa?“ Každé slovo jsem ostře vyštěkla. Paralyzovaná část mého mozku, pravděpodobně ta, která souvisí s rozumem a logikou, poukázala na to, že by tu nebyla, kdyby si ho přivlastnila. Ale zbytek mého já ten postřeh prostě ignoroval.

Podrážděně si povzdechla, což jsem ucítila na tváři. „Jo, ale to je fuk. Jak jsem řekla, nepodařilo se to.“

Kdybych se nad tím zamyslela, došlo by mi, že bude lepší držet jazyk za zuby, ale to jsem prostě nezvládla. Zaplavil mě děsivý příval strachu a zuřivosti. Bylo jedno, že jí ten pokus nevyšel. Mohl vyjít. A pak by tahle holka, kterou jsem ani neznala, byla spojená s Willem a zaujala by moje místo. Bůh ví, jestli by ho chránila a pomáhala mu, nebo ho prostě nechala plácat se v problémech. Na rovinu, vypadalo to, že se spíš zaobírá sama sebou než někým jiným. Will potřeboval, aby se o něj někdo staral, ne aby ho využil. A co já? Will by se na mě prostě vykašlal? Už teď jsem byla osamělá, uvězněná v tomhle těle a neschopná mu pomáhat, jako jsem mu pomáhala dřív. Kdyby se to podařilo, kdyby si ho přivlastnila, bránil by se vůbec? Netušila jsem, jak ta holka vypadá, ale nemluvila jako ošklivá nevlastní sestra.

A co když to s ním zkusí znovu… a povede se to? Co potom? Nahradí mě a Will už u mě nebude hledat pomoc, už u mě nebude hledat nic. Neusměje se na mě, nevezme mě za ruku. Nebudu mu vůbec k ničemu; jako bych neexistovala.

Otevřela se ve mně hluboká propast a vytryskl z ní tenhle prvotní majetnický pocit, až jsem slyšela, jak mi šumí krev v uších a pulzuje ve zběsile bušícím srdci. Něco takového jsem ještě nikdy nezažila – s Chrisem ani s nikým jiným.

Natáhla jsem ruku do mlhy před sebou a ucítila, jak se do ní zabořila a dotkla se něčeho, co připomínalo rameno. No, takže na jednu otázku odpověď známe. Je evidentní, že duchové v mojí blízkosti získávají pevnou konzistenci stejně jako v blízkosti Willa. Prudce jsem do té holky strčila. „Will je můj,“ zasyčela jsem rozzuřeně. „Jasný? Takže ho nech sakra na pokoji.“

A v tu chvíli zavanul místností studený vítr, který jsem čekala před pár minutami, nadzvedl mi vlasy a ji přimrazil na místo. Nevím, co z toho mě vyvedlo z míry víc. Hlavně proto, že jsem neviděla její výraz.

Zatraceně. Vypadá to, že jsem pořád Willův průvodce ze záhrobí. Sice už se vedle něj neobjevuju v době své smrti, ale zdá se, že o svoje další schopnosti jsem nepřišla.

Nejdřív mi poskočilo srdce radostí. Pořád ještě jsem užitečná a nemusím se chovat obětavě a snažit se Willa přesvědčit, ať si najde nového průvodce – ne tuhle holku –, aby byl v bezpečí.

Ale tenhle pocit rychle zmizel. Protože jsem nebyla poblíž Willa, moje schopnosti průvodce ze záhrobí působily, jako obvykle, mnohem kratší dobu a s mnohem menší intenzitou.

Rozmazaná šmouha přede mnou zakolísala a rozvlnila se. Pak se ta holka hlasitě nadechla. „Tys mě paralyzovala!“ vykřikla zděšeně.

Vypadni, Alono. Okamžitě odsud vypadni. Můj silně vyvinutý pud sebezáchovy, lehce zrezivělý, protože jsem ho už přes měsíc moc nepoužívala, se okamžitě s plnou silou vrátil.

Začala jsem couvat ke dveřím a srdce mi přitom zběsile tlouklo. Zpackala jsem to. Ta holka neměla tušení, kdo jsem, a já jí to naservírovala jako na talíři. Jestli si to poskládá dohromady, všechny následky, kterým jsem se až doteď úspěšně vyhýbala, mi přistanou přímo na hlavě.

Holka mě následovala. „Takovouhle schopnost by měl mít jen Willův průvodce ze záhrobí,“ pronesla podezíravě a já zoufale litovala, že nevidím její výraz. „Ale ta je pryč. Nebo taky ne.“

Zničehonic se vrhla dopředu. V mlze se mihly natažené paže a já uhnula stranou, jenže levá noha se mi zamotala do cípu přehozu na postel. Ztratila jsem balanc a bylo mi jasné, že se svalím na zem.

Přistála jsem na zádech tak prudce, až mi hlasitě cvakly zuby, a ona tam byla, stála přímo nade mnou. Chytila mě za ruku a v tu chvíli jsem ji zřetelně viděla. Dlouhé rezavé vlasy, které jí visely přes rameno, růžová podprsenka od plavek, která jí prosvítala od krátkým tílkem s obrázkem pana Žabáka na prsou. Prázdninový zajda. Ta holka by měla mít na sobě dvojdílné nebo jednodílné plavky. Mnohem víc by lichotily jejímu nevelkému, v nejlepším případě, poprsí.

Sakra. Tohle byla ta Prázdninová holka. Přesně takhle ji Will popsal.

Vykulila na mě hnědé oči a mně blesklo hlavou, jestli mě taky vidí. Ne Ally. Mě, Alonu.

„Nezmizela jsi,“ obvinila mě. „Prostě sis našla lepší kšeft.“

Zvažovala jsem možnosti. Dál lhát, nebo se uchýlit k suverénnímu vystupování, které mi tolikrát posloužilo v minulosti? Ta holka něco chce; to je jasný jako facka. A – jak jsem dobře věděla – lidi, kteří něco chtějí, cokoli, snadno podlehnou intrikám, díky kterým uvěří, že to skutečně dostanou.

Takže, snadná volba. Je načase zařadit vyšší rychlost. Pravdu, celou pravdu a nic než… No, tolik pravdy, kolik mi pomůže.

Zvedla jsem se do sedu a ignorovala nervózní bušení srdce ve vypůjčeném těle. Vítězství ducha nad hmotou. „Jo, našla,“ přisvědčila jsem klidně, jako by šlo o situaci, kdy mě někdo konfrontuje na školní chodbě kvůli něčemu, co jsem údajně řekla. Jen málokdy došlo k hysterické, plačtivé scéně, ale stejně jsem počítala, že k ní může příležitostně dojít. Osoba s lepším sebeovládáním – já – vždycky vyhrála. A o to šlo – prostě jsem musela zůstat klidná.

Zamžourala jsem na ruku na svém rameni. „Dovolíš?“

Pustila mě, takže jsem ji přestala zřetelně vidět, a svezla se na podlahu vedle mě, nebo to tak aspoň vypadalo. Nad zemí se vnášela rozmazaná šmouha matně připomínající obrysy lidského těla. „Jak jsi to udělala?“ zeptala se.

Nevšímala jsem si jí. „Co jsi zač?“

„Erin,“ řekla netrpělivě. „Tys někoho zabila?“

Vytřeštila jsem na ni oči. „Cože?“

„Taky mě to napadlo. Totiž, že bych mohla vklouznout dovnitř, když ta druhá duše odchází, ale protože jediný lidi, kterým bychom mohli fyzicky blížit, jsou média, co by nás viděla přicházet…“ Zklamaně si povzdechla, jako by mluvila o tom, že nemůže sehnat lístky na koncert, a ne o něčí vraždě.

„Ne, nikoho jsem nezabila!“ Vyhrabala jsem se na nohy. „Co se to s tebou děje?“ zeptala jsem se naštvaně. Tolik, pokud jde o to, zůstat klidná. Postavila se vedle mě a já letmo zahlédla tmavé oči.„Co se se mnou děje? Co se děje s náma všema? Umřeli jsme strašně brzo! Měli jsme celej život před sebou. Chci zase cítit vítr na tváři. Chci si jít zaplavat do moře.“

„Jasně, takovýhle věci jsou v Illinois na denním pořádku,“ utrousila jsem jízlivě.

Ignorovala mě. „Chci si dát zase první pusu s novým klukem. Chci tančit a cítit, jak mi tělem pulzuje hudba. Chci být živá a vědět to, chápeš?“ Znělo to nešťastně.

Možná by mi jí bylo líto, jenomže byla evidentně šílená, s velkým š na začátku, a – pokud jsem se nepletla – děsně mocná. Bez spolehlivého zdroje energie, ze kterého můžete čerpat, byste nemohli strašit lidi (z důvodů, jež mi doteď nebyly jasné) a uvažovat o vraždění jiných. Podobné negativní chování a myšlenky by způsobily její prudký pokles a většina duší by zmizela, ale Erin evidentně ne.

„Chci být živá… Jako ty,“ dodala výhrůžně.

Tahle holka mě klidně zabije, aby dostala, co chce. Ani to nemusela říkat nahlas, abych to pochopila. „Potřebujeme Willa. Musí být u toho,“ řekla jsem a snažila se, aby to znělo, jako že je mi to fuk, i když jsem cítila, že se třesu. Hrála jsem o čas, jo, ale už jsem v tomhle průšvihu nechtěla být sama. „Je s tím spojenej jistej obřad a tak…“

„To nezvládne,“ pronesla pohrdavě. „A i kdyby jo, je to správňák, věř tomu, nebo ne,“ Pohrdavě si odfrkla. „Věděl o tobě, a neřekl mi to.“ Znělo to ublíženě.

Potlačila jsem paniku, která ve mně rostla, a znovu se pokusila o rozumnou argumentaci. „Hele, Will je jedinej, kdo dokáže…“

„Ne, ty mi ukážeš, jak na to.“ Popadla mě za paži, tentokrát pevněji než předtím. Zabolelo to a já sebou prudce škubla. Což byla chyba. Něco se ve mně změnilo; cítila jsem, jak jsem se v těle uvolnila – no, ve vypůjčeném těle.

Erin se ostře nadechla. Zase jsem ji viděla, díky tomu, že mě držela, takže jsem mohla sledovat její pohled a zjistit, kam se dívá. Zírala na ruku na mém předloktí a oči jí málem vypadly z důlků.

A měly k tomu důvod. Její ruka se pomalu nořila do mého – ne, Lilyina – masa.

Ach, ne. Ne, ne, ne. Srdce se mi sevřelo hrůzou. Věděla jsem, jak to skončí.

Prudce jsem od ní couvla, ale jen jsem ji strhla za sebou, protože její ruka už splynula s Lilyinou paží. Jako kdysi mně.

Zvedla jsem volnou ruku, a zatímco se její překvapený výraz měnil v bezmezné nadšení, strčila jsem ji do ramene. „Ty to nechápeš,“ ucedila jsem skrz zaťaté zuby a snažila se od ní odtrhnout. „Funguje to jako elektrickej obvod. Potřebujeme se. Já bez ní nepřežiju a ona nemůže přežít beze mě.“ Jasně jsem si pamatovala Lilyin promodralý obličej a lapání po dechu, když se nás Řád snažil oddělit. Byla to jedna z nejděsivějších věcí, jaké jsem kdy viděla.

„Vážně? Takže teď nebude moct žít beze mě,“ pronesla Erin, opřela se o mě a bojovně vystrčila čelist.

Přece to nemůže být tak snadné, nebo ano? Jako vyměnit jednu baterii za jinou? Každopádně, takhle jsem to zjistit nechtěla.

Tahala jsem ji za paži a snažila se ji od sebe odervat, ale ona mě nepustila a já cítila, že sjíždím na stranu. Ne, že mě něco odstrkuje na stranu.

Zpanikařila jsem tak, že jsem se nemohla nadechnout, ale zavrtěla jsem hlavou. Tak snadno se nevzdám!

„Vypadni ze mě!“ vyštěkla jsem a cloumala jí rukou ještě silněji.

Ale Erin se jen rozesmála. „Teď je řada na mně.“

Mrcha.

Protože jsem ji od sebe nedokázala odtrhnout, ze všech sil jsem se snažila, aby mezi námi zůstala mezera. Jestli tělo odmítnu opustit, nemůže ho obsadit, nemám pravdu? Přinutila jsem se uklidnit a soustředit se na dýchání a představovala jsem si, že Lily a mě drží pohromadě pevné lepidlo. Její ruce jsou moje ruce, její paže jsou moje paže, její plíce jsou moje…

Najednou jsem někde uvnitř ucítila lupnutí a všechno kolem mě se rozmazalo, jako by se mi – nám – stalo něco s očima.

Prosím, takhle ne, žadonila jsem, ať už poslouchal kdokoli.

„Přestaň!“ zasípala jsem, udýchaná z rvačky. A teprve v tu chvíli jsem si uvědomila, že se můj hrudník v Lilyině těle volně pohybuje. Oddělovaly jsme se.

„Panebože!“ Misty stála ve dveřích, tiskla si ruku na pusu a oči měla rozšířené hrůzou. „Jsi v pořádku?“

Erin samozřejmě neviděla; jenom moje… Lilyino tělo na podlaze, jak se zmítá, zatímco jsme spolu bojovaly o nadvládu. Snažila jsem se odpovědět, říct jí, aby přivolala pomoc, ale nedokázala jsem to.

Prosím, ne!

Erin se jen ušklíbla a dál se drala dovnitř. Najednou jsem ucítila zvláštní klouzavý pocit, po kterém na okamžik nastala klaustrofobická tma.

A pak jsem stála nad Lilyiným tělem, které leželo na zemi a vedle něhož klečela Misty a vyděšeně volala na Leannu. Erin jsem nikde neviděla.

Dostala jsem zimnici, třásla jsem se jako osika a nemohla jsem dýchat. Ještě jsem se stihla podívat dolů a spatřila jsem svoji průhlednou verzi v bílém tričku a červených trenkách na tělocvik, o které jsem si myslela, že ji už nikdy neuvidím. Potom se na okraji mého zorného pole objevila tma, bleskurychle se rozšířila a pohltila všechno, co jsem měla v dohledu. A já zmizela.

10
Will

M istyin dům vypadal stejně jako před hodinou. Trávník s keři, které působily skoro až neudržovaně, Mistyin džíp na příjezdové cestě, samotný dům klidný a tichý.

Ať už z jakéhokoli důvodu, napětí v hrudníku při tom pohledu lehce povolilo, což nemělo logiku, protože jsem nepředpokládal, že ze střechy budou šlehat plameny nebo tak něco. Všechno se totiž bude odehrávat uvnitř. V domě.

Vjel jsem na příjezdovou cestu a zastavil. Jestli se mě Mistyini rodiče zeptají, proč tu jsem, vymluvím se na Alonu. Jsem její odvoz domů, nebo bych teoreticky mohl být.

Vystoupil jsem z auta, doběhl k domu a zaklepal. Stál jsem na verandě, čekal, čekal a čekal, až někdo otevře, a s každou další vteřinou jsem cítil, jak mi ramena a krk tuhnou napětím.

Když jsem chtěl zaklepat znovu, Misty prudce otevřela dveře.

Nejdřív se zatvářila překvapeně a pak se zamračila. „To jsi ty?“

„Jo, já. Je tu Ally?“ Zamířil jsem dovnitř, aniž bych počkal na odpověď, jako bych si byl jistý, že mě pustí dovnitř.

A ona mě pustila, uhnula mi z cesty a ukázala do chodby. „V kuchyni,“ řekla, pořád se zmateným výrazem. Nadechla se, jako by chtěla ještě něco dodat, ale pak jen potřásla hlavou.

Chtěl jsem se jí na to zeptat, skoro jsem cítil, že chtěla ještě něco říct, ale nedokázal jsem ignorovat naléhavý tón, kterým mě pobídla dopředu.

„Díky.“ Protáhl jsem se kolem Misty, ale když jsem zaslechl důvěrně známý hlas, jak se směje a klábosí, zastavil jsem se. Byl to Allyin hlas.

Je v pořádku. Pomalu jsem vydechl úlevou. Možná tu Erin ani nebyla. I kdyby se jí podařilo zjistit, kdo a co Ally je, určitě by se nedokázala zmocnit Lilyina těla a takhle rychle se vzpamatovat. I když byla Alona silná, trvalo jí hodiny, než dokázala aspoň promluvit.

Znovu jsem se dal do pohybu a cítil v zádech Mistyin zamračený pohled.

Kuchyň byla obrovská, s prostornou jídelnou a velkým žulovým ostrůvkem uprostřed. U něj seděly na barových stoličkách Ally s Leannou Whitakerovou, pohupovaly nohama, a něčemu se chichotaly. Skláněly hlavy nad mísou, v níž byla zřejmě zmrzlina s kousky těsta na sušenky nahoře.

Znovu jsem se překvapeně zastavil. Podle toho, co jsem viděl naposled, Alona neměla Leannu moc v lásce.

Za zády jsem zaznamenal pohyb, a když jsem se skoro bezděčně otočil, uviděl jsem kousek za sebou Misty, jak se na ty dvě mračí.

„To snad není pravda,“ vyjekla Leanna posměšně. „Co ty tady děláš?“ zeptala se a já se obrátil právě včas, abych viděl, jak s mlaskavým cinknutím ponořila lžíci do mísy.

Ally zvedla hlavu, a když mě uviděla, přes tvář jí přelétla celá škála nečitelných výrazů. „Přijel pro mě,“ řekla prostě. „Že jo?“

Nejistě jsem přikývl. Vypadalo to, že se už nezlobí. „Odvezu tě domů,“ oznámil jsem.

„Jenomže já ještě nechci,“ prohlásila Ally, sklopila oči do mísy a nabrala si další sousto zmrzliny. „Můžeš jet, trefím domů sama.“

Když jsem uslyšel ten arogantní tón, naštval jsem se. Dobře, evidentně je pořád ještě namíchnutá. To chápu, já taky. A evidentně se má dobře, takže tu nemusím trčet. „Pro mě, za mě.“ Otočil jsem se a zamířil zpátky do chodby.

„Bomba,“ prohodila Leanna, zřejmě k Ally, s až příliš povědomým kdákavým smíchem, který mi připomněl moje nejhorší dny na střední škole.

Misty, jež stála ve dveřích do kuchyně, počkala, až kolem ní projdu, a pak se vydala za mnou.

„Neboj, nic nešlohnu,“ prohodil jsem před rameno a ani jsem se nenamáhal zamaskovat svůj znechucený tón.

Podrážděně zafuněla. „O to nejde,“ řekla.

„Jo, jasně.“ Pokračoval jsem v cestě.

„Hej.“ Když mě chytila za rukáv, překvapeně jsem se otočil.

Než se na mě Misty s ustaraným výrazem podívala, ohlédla se směrem ke kuchyni. „Něco se stalo,“ zašeptala chvatně. „Předstírá, že je všechno v pořádku, ale měla nějakej záchvat nebo co.“

Ztuhl jsem. „Jak to myslíš?“

Podrážděně si odfrkla. „Nechala jsem ji samotnou nahoře, aby si poradila s tím, vždyť víš, duchem.“

Přikývl jsem a mávl jsem rukou, aby si pospíšila a šla rovnou k věci.

„A když jsem se vrátila, abych se podívala, jak jí to jde, ležela na zemi,“ dokončila a vyvalila na mě modré oči.

Trochu jsem se uklidnil. „Ally pořád ještě špatně chodí. Ta nehoda…“

„Člověče, tentokrát neupadla. Prostě… Já nevím, svíjela se na podlaze nebo tak něco.“ Misty si sepjala ruce a byla evidentně rozhozená.

Když mi došlo, co se asi muselo stát, aby se rozhodla jít za mnou a snažila se mi sdělit, že je něco v nepořádku, sevřel se mi žaludek strachem.

„Mluvila předtím s někým? Myslím s někým, koho jsi neviděla?“

Misty rychle přikývla. „Poslala mě pryč z pokoje, takže jsem neslyšela, co říká, ale určitě s někým mluvila.“

Pokud se Alona nerozhodla uspořádat pro Misty představení, je tam nějaký duch. Jaká je naděje, že to byl někdo jiný než Erin?

Nepatrná.

A co udělala? Zaútočila na Alonu? To by bylo klidně možné – Alona každopádně dokázala vytočit někoho do nepříčetnosti, zejména někoho jako Erin, která už teď působila poněkud vyšinutě. Ale kde je potom Erin? Proč tady ještě není a neotravuje nás? A proč se o tom Alona nezmínila?

Jasně, asi proto, že nemohla. Najednou se mi udělalo špatně. Jestli se Erin zmocnila Lilyina těla a Alonu vystrnadila, vysvětlovalo by to, že Misty viděla jakýsi záchvat  – dvě duše, které se perou o jedno tělo.

Ale jestli Erin ten souboj vyhrála, jak se mohla tak rychle vzpamatovat? To by vyžadovalo obrovskou sílu, dokonce ještě větší, než předvedla Alona. Na druhou stranu, už jsem věděl, že Erin není v tomhle odhledu žádné ořezávátko – dokázala jen tak z rozmaru měnit vzhled. To neuměl žádný jiný duch, jehož jsem znal, dokonce ani paní Ruizová, která mi dala dost zabrat.

Navíc, jak mě teď napadlo, neměl jsem tušení, nakolik Alonu ovlivnilo Lilyino kóma, když se zmocnila jejího těla. Ale s tím se Erin potýkat nemusela.

Takže… je možné, že se zmocnila Lilyina těla s mírnějšími průvodními projevy? To jsem rozhodně nemohl vyloučit. Při té představě mi přejel mráz po zádech.

„Dobře, nech si to pro sebe, jo?“ řekl jsem Misty. „Pokusím se ji donutit, aby se mnou odjela.“ Musím zjistit, kdo obývá Lilyino tělo, a tenhle dům není nejvhodnější místo.

Mlčky přikývla.

„Možná bude dělat potíže, ale je to důležitý,“ dodal jsem. To poslední, co jsem potřeboval, bylo, aby Misty zavolala policii, protože se snažím násilím odvést z jejich domu někoho, kdo ho nechce opustit.

„Tak jo,“ zamumlala nejistě.

Přál jsem si, aby odpověděla přesvědčivějším tónem, ale na další vysvětlování jsem neměl čas.

S Misty v patách jsem se vrátil do kuchyně.

Leanna zaúpěla. „Zase ty?“

Nevšímal jsem si jí. „Víš, klidně bych tě tady nechal,“ řekl jsem Ally. „Ale slíbil jsem tvojí mámě, že tě hodím domů.“ To byla samozřejmě lež. Paní Turnerová by se mnou ani nepromluvila, natož abych jí něco sliboval. A Alona to bude vědět a vpálí mi to… Možná.

Se zatajeným dechem jsem čekal na její odpověď.

Jenže Ally ani nezvedla hlavu. „Řekla jsem, že jsem v pohodě.“

Což mohlo znamenat, že není Alona… Nebo prostě to, že Alona je na mě pořád naštvaná a víc jí záleží na tom, co si o ní myslí její kamarádky, než co si myslí paní Turnerová. To by odpovídalo tomu, jaká byla, když žila, identitě, již se možná pokoušela znovu částečně získat pomocí své proměny.

Potřeboval jsem jednoznačný důkaz, něco, co nade vši pochybnost potvrdí, s kým mám tu čest. Jediný test, který jsem dokázal vymyslet, vycházel z Aloniných utajovaných rodinných poměrů a určitě ji rozběsní, ale musel jsem se dozvědět pravdu.

„No tak, cestou tě vezmu na hambáče. A včera u nás spal Sam. Nechal v ledničce pár piv, který si můžeme vzít, když se zastavíme u nás doma.“ Snažil jsem se, aby to znělo co nejvíc nenuceně a normálně, což se mi moc nepodařilo. Každé slovo mi zazvonilo v uších, jako by ječelo: „Lež!“ Ale to bylo fuk, protože nešlo o moji reakci, ale o její.

Skutečná Alona by se na mě zamračila a znechuceně by nad tím návrhem ohrnula ret. Ale tahle… Zvedla hlavu a poprvé se na mě se zájmem podívala. „Pivo?“

Bodlo mě u srdce. Erin. Byla to ona. Určitě to není Alona, ne, když má mámu alkoholičku. S tímhle by Alona nikdy nesouhlasila, bez ohledu na to, kdo se dívá nebo poslouchá. Zásadně nepila alkohol. Ale mrtvá pařička Erin (její pan Žabák to jasně naznačoval) to nemohla vědět. A pivo jí po tolika měsících nebo letech střízlivosti připadalo jako skvělý nápad.

Takže, jestli Erin okupuje Lilyino tělo, kde je Alona? Navždycky pryč? Namáhavě jsem polkl a vytěsnil tu myšlenku z hlavy. Musím zjistit, co se stalo.

„Kámo, ty jsi ještě pořád tady?“ zeptala se Leanna rozmrzele. „Řekla, že nepojede.“

„Leanno,“ zamumlala Misty za mými zády. „Nepleť se do toho.“

Ale už bylo pozdě. Stalo se. „Ne, díky, je mi tu fajn.“ Erin se znovu pustila do zmrzliny.

Zaplavila mě panika, ale za každou cenu jsem se snažil tvářit lhostejně. Měl jsem neovladatelné nutkání přejít místnost a vymlátit z Erin odpovědi. Ale musel jsem zachovat klid. Nemohl jsem na ni hulákat ani ji tu nechat. Mohla by někam zmizet a já bych nevěděl, co se stalo.

Mysli, mysli. Přinutil jsem se podívat na situaci z Erinina pohledu. Určitě se bojí, aby někdo nepoznal, že není ta, za kterou se vydává, stejně jako se toho bála Alona. To byl zřejmě hlavní důvod, proč se mnou nechtěla odejít. Mohl bych toho využít. „Tak jo. Zavolám tvojí mámě a zeptám se, jestli tě tu můžu nechat,“ řekl jsem.

Erin pokrčila rameny a dál se ládovala zmrzlinou. Věděla, že čím víc lidí, kteří ji znají, tím větší riziko, že to zpacká.

„Copak jsi její chůva?“ vyštěkla Leanna pohrdavě.

„Fajn, zavolám jí, aby tě přijela vyzvednout.“ Vytáhl jsem telefon a to upoutalo Erininu pozornost. Vztekle se na mě podívala.

„Jen mám na tebe dávat pozor.“ Přinutil jsem se předstírat něco, co připomínalo upřímnost.

„Tak dobře. Jedu s tebou.“ Hlasitě si povzdychla a položila lžíci na pracovní desku. „Ale nejdřív hambáč a pivo. Slíbil jsi to.“ Bylo naprosto jasné, co má u Erin přednost. Navíc, jestli má strach ze setkání s Lilyinou mámou, během těch zastávek bude mít možnost zbavit se mě dřív, než ji dokážu dopravit domů.

Seskočila z barové židle a zavrávorala, jako by se jí zatočila hlava.

Ze zvyku jsem se k ní vrhl, abych ji podepřel, a předpokládal jsem, že se ode mě odtáhne nebo se na mě zamračí.

Ale místo toho se do mě zavěsila a opřela se o mě, jako by to dělala vždycky. Což jí samozřejmě připadalo přirozené vzhledem k tomu, co viděla včera u Malachiáše.

Zamávala Leanně a ta na ni vrhla lehce škodolibý úsměv, který jsem mockrát viděl, když jsem ji potkal na školní chodbě.

„Tak zatím. A nezapomeň, o čem jsme spolu mluvily.“ Leanna ukázala lžičkou na Ally, která přikývla.

Bál jsem se zeptat, o co šlo. Erin a Leanna kuly pikle – už samotná ta představa mě vyděsila.

Zamířil jsem s ní ke dveřím, kde mě totálně šokovala, protože se mi vyškubla a vrhla se k Misty, aby ji objala. Misty to gesto překvapilo stejně jako mě. Ani nestačila spustit ruce, které si založila v podpaží, a teď je měla uvězněné mezi jejich těly.

„Hlavně si pamatuj, že Alona je teď na lepším místě, ano?“ řekla s obličejem zabořeným do Mistyina ramene, která byla o pár centimetrů vyšší než ona.

Ztuhl jsem. Že by si pro Alonu přišlo světlo, když ji Erin vypudila? O tomhle mluvila? Nebo spíš hrála Allyinu roli a řekla to, co si myslela, že by řekla Ally-médium?

Misty se na mě podívala přes Allyinu hlavu; byla ohromená a bledá, i když z jiných důvodů. Přikývla. „Jo, jasně,“ řekla a rozpačitě si odkašlala.

Ally se odtáhla a zavěsila se do mě dřív, než jsem jí stačil nabídnout paži. Bylo mi trapné vystupovat v téhle frašce, ale neměl jsem na vybranou než v tom pokračovat, dokud ji odtud nedostanu pryč.

Odvedl jsem ji chodbou k hlavním dveřím a ven na verandu, kde opatrně sestoupila po schodech, zatímco jednou rukou svírala moji paži a druhou se přidržovala zábradlí. Rozhodně se nepohybovala tak přirozeně jako Alona, takže převzetí těla zřejmě provázely vedlejší účinky.

„Umírám hlady,“ oznámila, když jsme sešli dolů. „Hni sebou.“

„Zrovna ses cpala zmrzlinou,“ utrousil jsem. Se syrovým těstem na sušenky nahoře, jak se zdá bez sebemenšího strachu z kalorií nebo dalších věcí, na které si Alona obvykle stěžovala. Uvědomil jsem si, že tohle měl být pro mě první signál, že je něco špatně. Navíc jedla z jedné misky s Leannou a nejančila kvůli jejím bacilům.

„Ale nestačila jsem ji dojíst,“ poznamenala, zatímco jsem ji vedl k autu a pomohl jí nastoupit, a uraženě našpulila rty.

„Hned si někde něco dáme,“ slíbil jsem, i když jsem to rozhodně neměl v úmyslu.

„Cheeseburger s  hranolkama,“ řekla a pořád trucovala. „A pivo, nezapomeň na to pivo.“

Takže, každopádně to není Alona. „Jasně.“ Zabouchl jsem u ní dveře a mozek mi pracoval na plné obrátky. Dostal jsem ji od Misty z domu; úkol číslo jedna splněn. Ale co teď?

Otevřel jsem dveře u řidiče a sedl si za volant. Hlavou se mi honila spousta otázek a žaludek se mi svíral úzkostí. Bude lepší, když si s ní promluvím okamžitě, nebo mám hrát ještě chvíli její hru? Očividně mě chtěla přesvědčit, že je Alona. A kde je Alona? Panebože, jestli navždycky odešla…

Koutkem oka jsem se odvážil podívat na Ally – ne, je to Erin, a já si to musím zapamatovat – a zjistil jsem, že si s obdivným pohledem prohlíží ruce, jako by měla radost z manikúry… Nebo prostě toho, že má pevnou konzistenci, která může mít manikúru.

Do hajzlu. Musím postupovat opatrně. Zmocnila se Lilyina těla a já ji odtud nemůžu vypudit. Jako by měla vestavěné rukojmí. Teoreticky „si“ (neboli Lily) mohla kdykoli ublížit nebo tím pohrozit, aby mě donutila spolupracovat.

Nastartoval jsem a vycouval z příjezdové cesty na ulici.

Tak jo, mysli. Nemůžeš ji mít v autě věčně. Odvézt ji k Turnerovým nepřipadalo v úvahu. A zamknout ji u sebe doma jsem taky nemohl.

Proboha, kdy se situace takhle zkomplikovala?

Edmund. Možná si s tím bude vědět rady Malachiáš/Edmund. Koneckonců, je to jeho sestra.

„Zpackala jsem to, co?“ zeptala se, jako by si uvědomila ticho, které už viselo ve vzduchu moc dlouho. Otočila se ke mně a v očích se jí mihl tvrdý výraz, který tam Lily ani Alona nikdy neměly.

Přejel mi mráz po zádech, když jsem uviděl za tou důvěrně známou tváří něco cizího.

„Co to bylo, hranolky nebo pivo?“ prohodila bezstarostně, jako by si ještě nedělala hlavu z toho, že jsem ji odhalil.

Nemělo smysl něco dál předstírat. „Obojí,“ odpověděl jsem.

Rozmrzele si povzdychla. „Mělo mě to napadnout. Určitě počítala kalorie.“

A její máma byla, ještě nedávno, těžká alkoholička – ne že by téhle holce do toho něco bylo. „Erin, co?“

Potěšeně přikývla.

„Kde je Alona?“ zeptal jsem se stísněně.

Rozesmála se. „Pryč. Zmizela,“ prohlásila, evidentně spokojená sama se sebou.

Trhnul jsem sebou, i když jsem něco takového čekal. „Navždycky?“

„Jak to mám vědět?“ odsekla rozmrzelým tónem.

„Cos jí provedla?“

Podrážděně se nadechla. „Stejně na tom už nezáleží.“

„Záleží,“ namítl jsem a snažil se zachovat klidný tón.

„Jde o ten obřad?“ zamumlala zamračeně.

O co? Na poslední chvíli jsem ta slova spolkl. Obřad? Žádný obřad neexistuje. Aspoň se mi o něm Alona nezmínila. „Jak o něm víš?“ zeptal jsem se místo toho a snažil se od ní získat co nejvíc informací, aniž bych jí sám nějaké dal.

Pokrčila rameny. „Alona říkala něco o tom, že tě potřebuje kvůli tomu obřadu, ale já si myslela, že se jen snaží zdržovat.“

Bodlo mě u srdce. Přesně o tohle Aloně určitě šlo. A i když jsem nevěděl, co se děje, pořád jsem měl pocit, jako bych ji nechal na holičkách.

„Jako by to nebylo fér,“ prohodila posměšně. „Ona už svoji šanci dostala.“

„A tak sis na ni počíhala?“ zamumlal jsem.

„Cože?“

Potřásl jsem hlavou, protože jsem cítil, jak mi tuhne šíje napětím. „Jen mi řekni, co se stalo.“

Znovu pokrčila rameny. „Nejdřív jsem se snažila přivlastnit si ji jako svý médium, ale nefungovalo to o nic líp než s tebou.“ Obrátila oči v sloup. „Ale jakmile jsem zjistila, že je tvým průvodcem ze záhrobí, nebylo tak těžký dát si všechno dohromady. A když jsem ji pak chytila za ruku, tohle tělo mě svým způsobem vtáhlo do sebe a ji vyplivlo ven.“

Počkat, Alona je pořád mým průvodcem ze záhrobí? To by vysvětlovalo, proč se Erin nedokázala ani k jednomu z nás připoutat. Pořád jsme měli mezi sebou pouto. Nebo to tak aspoň bylo asi před hodinou. A já ji tam prostě nechal.

Potřásl jsem hlavou, abych se zbavil těchhle myšlenek a strachu, který mi svíral hrudník. Tohle všechno by dokázala přežít jedině Alona. Možná bude stačit k její záchraně to, že se Lilyina těla zmocnila jiná duše. Jestli ji Lilyino tělo už nepotřebuje, možná jí zůstane víc energie na vlastní existenci. Možná.

Erin si přejela rukama po těle způsobem, který naháněl hrůzu. „Muselo být fajn mít tohle všechno v jednom balení, co?“ Zazubila se a loktem mě šťouchla, ne moc jemně, do žeber. „Průvodce ze záhrobí v živým těle. Se všema bonusama.“

Ušklíbl jsem se a odvrátil se od ní. Z jejích úst to znělo odporně. Takhle to není, nikdy to tak nebylo. Potom, co se Alona ocitla v Lilyině těle, jsme ani nevěděli, jestli je pořád mým průvodcem. Ale pochyboval jsem, že mi Erin uvěří, a nechtěl jsem ztrácet čas vysvětlováním něčeho, co nikdy nepochopí. Zvláštní, jak Erin změnila všechno na Lily v něco ošklivého a hrozivého. Z toho bylo jasné, jak moc záleží na duši, která v těle sídlí. „O co ti jde?“ zeptal jsem se.

Erin se rozesmála a já se otřásl hrůzou.

„O co mi jde?“ opakovala. „Jen o to, co teď mám, zlato,“ odpověděla a pleskla se do stehen. „Jasně, je trochu potlučený, ale zvládnu to i takhle.“ Znělo to šťastně. „Dokážu s tím žít.“ Mrkla na mě, jako by o nic nešlo. Jako by možná neodsoudila Alonu k trvalejší formě smrti. „Tak co, zajdeme si na ten hambáč?“ zeptala se nenuceně.

Řídil jsem automaticky, mířil ke Krekel’s, Alonině oblíbenému fastfoodu, a já jsem horečně uvažoval. Musím něco vymyslet. Jedno je jisté: takhle ji nemůžu nechat běhat po světě. Bůh ví, co provede, když ji nepohlídám, a je vlastně Lily. Někdo ji nakonec pozná a to bude průšvih. Nehledě na její rodiče, kteří budou strachy bez sebe, kam zmizela. A co když Alona neodešla a potřebuje zase Lilyino tělo? Řád tvrdil, že se na sobě stanou závislé. Vypadalo to, že Lily se daří s Erin místo Alony dobře, ale Alona stejnou možnost neměla.

Někam Erin zamknout, aspoň dokud se v situaci líp nezorientuju, mi připadalo jako jediné logické řešení – i když mi bylo šíleně proti srsti. Ale kam? Možná něco napadne Edmunda/Malachiáše.

Podíval jsem se na Erin, na její paži mezi námi. Přechod do Lilyina těla ji oslabil; určitě si s ní dokážu poradit. Ale něco z toho, o čem jsem přemýšlel, se mi muselo odrazit na tváři.

„Ale ne.“ Ucukla paží a odtáhla se ode mě. „Už jsem ztratila spoustu let tím, že jsem se jen dívala a nežila. Tohle mi znovu neuděláš. Jestli se mě pokusíš někam zavřít, budu vřískat tak dlouho, dokud někdo nezavolá poldy.“ Její odhodlaně vystrčená brada odstranila všechny moje pochybnosti ohledně toho, že by snad výhrůžku nesplnila. A kdyby se o tom dozvěděli Turnerovi, což by se určitě dozvěděli, pravděpodobně proti mně vznesou obvinění, čímž mi seberou možnost, abych dal tenhle průšvih do pořádku.

„Vlastně,“ řekla. „Myslím, že mě tu můžeš vysadit.“ Kývla na křižovatku s červenou na semaforu, k níž jsme se blížili.

„Tady?“ zeptal jsem se nechápavě. „Vždyť tady v okolí žádnej fastfood není a ty nemůžeš… nemůžeš chodit…“

„Zvládneme to,“ opáčila a už si rozepínala bezpečnostní pás.

„Erin, počkej,“ vyhrkl jsem zoufale. „Co Edmund? Určitě tě bude chtít vidět a…“

„Jasně!“ vyštěkla. „Ale už s ním nehodlám ztrácet čas.“

„Je to tvůj brácha,“ namítl jsem.

„Byl totálně k ničemu,“ zamumlala. Vzala za kliku, a jakmile jsme dorazili na křižovatku, otevřela dveře.

Vrhl jsem se přes sedadlo, abych ji zadržel, ale vyklouzla mi. Pak mě překvapila, protože strčila hlavu dovnitř a v parodii na polibek mi přitiskla rty na ústa.

Ucukl jsem tak prudce, že jsem se loktem praštil o volant.

„Od tebe bych čekala lepšího hubana,“ prohlásila posměšně a zabouchla dveře.

Na semaforu naskočila zelená a někdo za mnou zmáčkl klakson a troubil, hlasitě a nesnesitelně. Ale já se nehnul z místa. „Nastup zpátky do auta, Erin!“ vykřikl jsem. Cítil jsem, jak mi hoří obličej, a napadlo mě, co si asi myslí ostatní řidiči. Ne, nejsem nějaký pošuk, který vyhrožuje své přítelkyni. Snažím se zabránit duchovi unést tělo, které mu nepatří.

„Stalking je trestnej, Wille,“ varovala mě hlasitě. Její hlas ztlumily zavřené dveře, ale slyšel ji každý, kdo měl stažené okno. Vrhla pohled na vozidla za mnou, a když zaječel další klakson, pobaveně se usmála.

„Erin!“ vykřikl jsem znovu, právě když se do odbočovacího pruhu přiřítil odněkud zezadu náklaďák a přehnal se kolem mě. Policejní auto přijíždějící v protisměru zpomalilo a policista mě zkoumavě pozoroval oknem.

Do hajzlu. „Vrať se do auta. Prosím!“ Zkusil jsem to ještě jednou.

Erin přimhouřila oči, zhluboka se nadechla a začala ječet.

Neměl jsem na vybranou, a protože jsem čekal, že se každou chvíli rozhoukají policejní sirény, napřímil jsem se a šlápl na plyn.

Rozzuřený na sebe i na Erin jsem ve zpětném zrcátku sledoval, jak je pořád menší a menší, jako bych ji už nikdy neměl vidět, a při té představě se mi ulevilo a současně se mě zmocnila panika.

Jakmile to šlo, objel jsem blok, abych se vrátil, ale ulice se podivně kroutily a byla tam spousta slepých uliček.

Než jsem dorazil zpátky na křižovatku, Erin byla samozřejmě pryč. Buď se někde schovávala, nebo ji někdo svezl.

Proboha, skončí někde mrtvá ve škarpě a bude to moje vina.

Na semaforu byla červená (zase), a zatímco jsem čekal na zelenou, položil jsem si hlavu na volant a přál si, aby se všechno změnilo, přál jsem si Alonu, přál jsem si, abych se mohl vrátit do doby, kdy mým největším problémem byl ředitel Brewster a to, abych přežil hodinu, aniž by mě obtěžoval nějaký duch. To byly ve srovnáním s tímhle prázdniny. Šíleně otravné prázdniny, nicméně prázdniny. Nepotřeboval jsem Alonu, aby mi řekla, že jsem v téhle bryndě s tělem a duchem až po uši a rychle se potápím. Ale chtěl jsem, aby tu byla, víc než cokoli jiného.

Potřásl jsem hlavou. Musím to nějak zařídit. Díky něčemu, co Erin řekla, jsem dostal nápad. Ale jen jeden. A jestli nevyjde…

Křečovitě jsem sevřel volant. Ne, musí vyjít. To je nejdůležitější. Protože jsem nevěděl, jak bych žil, kdyby to dopadlo jinak. A jestli se to nepodaří, Alona nebude žít vůbec.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .