Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Jennifer L. Armentrout pod pseudonymem J. Lynn: Vzdej se mi

Vydání první

Copyright © 2015 by Jennifer L. Armentrout

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1958. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Fall With Me vydaného nakladatelstvím

AVON BOOKS, an Imprint of HarperCollinsPublishers, USA v roce 2015

Český překlad © 2015 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0205-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0206-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Jennifer L. Armentrout

pod pseudonymem

J. Lynn

VZDEJ

se mi

Mým čtenářům.

Doufám, že si to užijete!

Poděkování

Napsat poděkování může být při dokončení románu tou nejobtížnější částí. Nikdy nechcete nikomu zapomenout poděkovat, ale přesto víte, že se to stane. Proto to vezmu zkrátka. Děkuji své agentce Kevan Lyonové a týmu v HarperCollins – báječným redaktorkám Tesse Woodwardové a Amandě Bergeronové. Děkuji úžasnému marketingovému týmu a Inkslingeru. Neúnavně pracovali, aby se vám tato kniha mohla dostat do rukou.

A mnohokrát děkuji vám, čtenářům. Bez vás by tato kniha nebyla možná. Nic z toho by nebylo možné.

1. kapitola

Uplynulo teprve deset minut od chvíle, kdy jsem se zabořila do čalouněného křesla v sluncem zalité čekárně, když jsem před sebou zahlédla ošoupané bílé tenisky. Zrovna jsem upřeně zírala na dřevěnou podlahu a přemýšlela o tom, že provozovat soukromé pečovatelské zařízení musí pěkně vynášet, když tu mají tak draze vypadající tmavé dřevo.

Na druhou stranu rodiče Charlieho Clarka na výlohách za dlouhodobou péči o jediného syna nešetřili. Umístili ho do nejlepší léčebny ve Filadelfii. Suma peněz, které za to ročně utratili, musela dosahovat do astronomických výšin – rozhodně to bylo víc, než kolik jsem si vydělala jako servírka v hospodě U Mony a jako příležitostná webová designérka.

Zřejmě si mysleli, že tím vynahradí Charliemu ty sotva dvacetiminutové návštěvy, které navíc podnikli jen jednou ročně. Na světě museli žít lepší, shovívavější lidé než já, protože kdykoli jsem na jeho rodiče pomyslela, ucítila jsem povědomé podráždění.

Vzhlédla jsem a spatřila široce se usmívající sestřičku. Dvakrát jsem zamrkala, protože jsem ty měděné vlasy ani mladé oříškové oči nepoznávala.

Tahle sestra tu byla nová.

Pohlédla na mou hlavu a oči se jí zastavily na mých vlasech o trochu déle, než je běžné, ale její úsměv nezakolísal. Neměla jsem zase až tak šílený účes. Před pár dny jsem si tmavě rudé prameny přebarvila na silně fialové, ale ten drdol, do kterého jsem si narychlo smotala dlouhé vlasy, vypadal dost rozcuchaně a neupraveně. Včera v noci jsem zavírala hospodu, takže jsem se nedostala domů před třetí ráno, a proto mi vstát, vyčistit si zuby a umýt si obličej a odřídit cestu až sem do města připadalo skoro jako husarský kousek.

„Roxanne Arková?“ zeptala se, když se přede mnou zastavila a spráskla ruce.

Při zvuku mého plného jména mi v mozku nepříjemně zapištělo. Mí rodiče byli skutečně divní. S největší pravděpodobností v osmdesátých letech ujížděli na kokainu, nebo tak něco. Pojmenovali mě po písničce „Roxanne“ a moji bratři se jmenují Gordon a Thomas, což jsou dvě části Stingova celého pravého jména.

„Ano,“ odpověděla jsem a sáhla po své tašce.

Stále s úsměvem ukázala k zavřeným dvojkřídlým dveřím. „Sestra Venterová tady dnes není, ale vysvětlila mi, že sem chodíváte každý pátek po poledni, tak jsme Charlieho připravili.“

„Aha. Je sestra v pořádku?“ Znepokojilo mě to, protože jsme se za těch posledních šest let, co jsem za Charliem chodila, se sestrou Venterovou spřátelily. Tak moc, že jsem věděla i to, že se v říjnu bude konečně ženit její nejmladší syn a že se minulý měsíc, v červenci, narodilo její první vnouče.

„Chytila rýmu,“ vysvětlila. „Chtěla dnes přijít, ale dohodly jsme se, že bude lepší, aby si na víkend vzala volno a vyléčila se.“ Když jsem vstala, sestra ustoupila stranou. „Říkala mi, že prý Charliemu ráda čtete?“

Přikývla jsem a sevřela tašku pevněji.

Zastavila se u dveří, sundala si jmenovku a protáhla ji senzorem na zdi. Ozvalo se pípnutí a sestra zatlačila do dveří.

„Posledních pár dní na tom byl dobře. Ale ne tak moc, jak bychom rádi,“ pokračovala, když jsme vešly do široké, jasně osvětlené chodby. Stěny byly bílé a holé. Bez výzdoby a čehokoli osobního. „Ovšem dnes ráno byl vzhůru hodně brzy.“

Moje neonově zelené žabky po dlaždičkách klapaly, zatímco sestra šla úplně potichu. Minuly jsme chodbu, kudy se šlo do společenské místnosti. Charlie si ji neoblíbil, což bylo tak zvláštní, protože dřív… než byl zraněn, byl mezi lidmi jako ryba ve vodě.

Byl tenkrát hodně jiný.

Charlieho pokoj se nacházel v další chodbě, v křídle zvlášť upraveném tak, aby z něj byl výhled na rozlehlou okolní zelenou krajinu a terapeutický bazén. Charlie ho nikdy nevyužil. Ani dřív moc často neplaval, ale kdykoli jsem ten zatracený bazén venku spatřila, měla jsem chuť do něčeho praštit. Nevím, proč to tak bylo, možná proto, že jsme to my ostatní považovali za něco běžného – schopnost sami plavat – nebo že mi voda vždycky připadala jako něco samozřejmého. Charlieho budoucnost však samozřejmá nebyla, a už vůbec ne bez omezení.

Sestra se zastavila před zavřenými dveřmi. „Až budete chtít odejít… Však už to znáte.“

Jo, už jsem to znala. Když jsem odcházela, musela jsem se zastavit v sesterně a odepsat se. Zřejmě se chtěli ujistit, že se jim nepokusím Charlieho ukrást, nebo něco takového. Vesele na mě kývla, otočila se ve svých teniskách a rychle se vydala chodbou zpátky.

Chvíli jsem hleděla na dveře, zhluboka se nadechla a pomalu vydechla. Musela jsem to udělat, kdykoli jsem za Charliem přišla. Byl to jediný způsob, jak ze sebe dostat tu změť emocí – všechno to zklamání, zlobu a smutek – než vejdu do jeho pokoje. Nikdy jsem nechtěla, aby to Charlie viděl. Někdy se mi to nepovedlo, ale vždycky jsem se snažila.

Teprve když jsem se domnívala, že se dokážu usmát, aniž bych vypadala jako blázen, jsem otevřela dveře. A stejně jako každý pátek za posledních šest let mě pohled na Charlieho zasáhl jako rána do žaludku.

Seděl v křesle před velkým francouzským oknem – ve svém křesle. Byl to kruhový papasan s jasně modrým polštářem. Měl ho od svých šestnácti let, dostal ho k narozeninám jen pár měsíců předtím, než se to všechno tak zvrtlo.

Když jsem vstoupila do místnosti a zavřela za sebou, Charlie nevzhlédl. Nikdy to neudělal.

Jeho pokoj vůbec nebyl špatný. Bylo tu hodně místa, široká, pečlivě ustlaná postel – práce jedné ze sestřiček – pracovní stůl, který ovšem nikdy nepoužíval, aspoň co jsem věděla, a televize, kterou jsem za těch šest let nikdy neviděla zapnutou.

Jak tak seděl v tom křesle a díval se z okna, vypadal až moc hubeně. Sestra Venterová mi řekla, že mají problém, aby ho přinutili sníst alespoň tři jídla denně, a že když se to pokusili změnit na pět menších porcí, nepomohlo to. Před rokem to došlo tak daleko, že museli přikročit k nitrožilní výživě. Dodnes jsem cítila ten strach, protože tehdy jsem se hodně bála, že ho ztratím.

Blond vlasy mu dnes ráno umyli, ale neupravili je do žádného účesu a taky byly mnohem kratší, než je obvykle míval. Charlie nosíval takový ten jakoby nedbale upravený rozcuch a opravdu mu to tenkrát seklo. Dnes měl na sobě bílé tričko a šedé tepláky, nic módního. Tyhle měly dokonce elastické manžety u kotníků. Bože, pěkně by vyváděl, kdyby věděl, že je teď bude nosit – a právem, protože Charlie… no, měl svůj styl a dobrý vkus a tak vůbec.

Přešla jsem k druhému papasanu se stejným modrým polštářem, který jsem koupila před třemi lety, a polkla. „Ahoj, Charlie.“

Nepodíval se na mě.

Necítila jsem zklamání. Tedy, měla jsem pocit „tohle není fér“, ale nezasáhla mě nová vlna překvapení a zděšení, protože takhle to chodilo vždycky.

Posadila jsem se a položila si tašku k nohám. Zblízka vypadal, že je mu víc než dvaadvacet. Vyzáblá tvář, vybledlá pokožka a temné stíny pod kdysi tak živýma zelenýma očima vytvářely dojem, že je starší.

Znovu jsem se zhluboka nadechla. „Dneska je venku neskutečně horko, tak si neutahuj z mých šortek.“ Tehdy před lety by mě přinutil, abych se převlékla do něčeho jiného, než by mi dovolil takhle vyjít na veřejnost. „V počasí říkali, že o víkendu budou teploty trhat rekordy.“

Charlie pomalu zamrkal.

„Ale taky mají být děsné bouřky.“ Sepjala jsem ruce a modlila se, aby se na mě podíval. Při některých návštěvách to neudělal. Teď už se to stalo třikrát po sobě a to mě děsilo, protože když si mě nevšímal tak dlouho naposledy, měl pak strašný záchvat. Ty dvě věci spolu zřejmě nijak nesouvisely, přesto se mi z toho kroutil žaludek. Obzvlášť od chvíle, co mi sestra Venterová vysvětlila, že záchvaty jsou u pacientů, kteří utrpěli takové přímé poškození mozku, zcela běžné. „Vzpomínáš si, jak moc mám ráda bouřky, že?“

Žádná reakce.

„No, pokud z nich teda nevzniknou tornáda,“ dodala jsem. „Ale jsme v podstatě ve Filadelfii, takže pochybuju, že se jich kolem prohání nějak moc.“

Všimla jsem si dalšího pomalého mrknutí.

„Hele, dnes večer bude hospoda U Mony pro veřejnost uzavřená,“ plácala jsem dál a ani jsem si nebyla jistá, jestli už jsem mu o tom plánu neřekla, ale na tom nezáleželo. „Budeme mít soukromý večírek.“ Odmlčela jsem se, abych se nadechla.

Charlie se pořád díval z okna.

„Myslím, že by se ti U Mony líbilo. Je to taková putyka, ale docela zvláštní a pěkná. To už jsem ti ale říkala. Nevím, prostě si přeju…“ dodala jsem a našpulila rty, když zvedl ramena a ztěžka si oddechl. „Přeju si spoustu věcí,“ dokončila jsem šeptem.

Začal se kývat, vypadalo to bezděčně. Pomalý rytmus, který mi připomínal pohupování v moři, tam a zpátky.

Pocit marnosti ve mně sílil tak rychle, že jsem měla chvíli co dělat, abych se ovládla a nezačala křičet. Charlie býval dřív neuvěřitelně upovídaný. Učitelé na základce mu říkávali Velký žvanil, a když se smál – bože, míval úžasný smích, tak nakažlivý a nefalšovaný.

Už několik let se ale nezasmál.

Zavřela jsem oči před přívalem horkých slz. Měla jsem chuť sebou praštit na zem a začít kolem sebe mlátit rukama. Bylo to tak nespravedlivé. Charlie by měl stát na vlastních nohou. Teď by měl absolvovat vysokou školu a seznámit se s nějakým sexy klukem, který by ho miloval, a chodit se mnou na dvojité rande s nějakým chlápkem, jehož bych přitáhla.

Měl by dělat, co přísahal, že bude, a vydat svůj první román. Byli bychom jako dřív. Nejlepší kamarádi – nerozluční. Zašel by za mnou do hospody, a kdybych to potřebovala, řekl by mi, ať se vzpamatuju.

Charlie by měl žít, protože tohle – cokoli tohle bylo – nebyl život.

Místo toho jedna zatracená noc, řetězec několika hloupých slov a podělaný kámen všechno zničily.

Otevřela jsem oči. Doufala jsem, že se na mě dívá, ale nedíval. Musela jsem najít sílu a vzpamatovat se. Sáhla jsem do tašky a vytáhla přeložený arch papíru pomalovaný vodovými barvami. „Tohle jsem udělala pro tebe.“ Hlas jsem měla ochraptělý, ale pokračovala jsem. „Pamatuješ, když nám bylo patnáct a mí rodiče nás vzali do Gettysburgu? Líbilo se ti Ďáblovo doupě^1, tak jsem ti ho namalovala.“

1 Ďáblovo doupě (Devil‘s Den) – přírodní skalní útvar u Gettysburgu v Pensylvánii, kde se v roce 1863 odehrála významná bitva americké občanské války. Pozn. překl.

Rozevřela jsem obrázek a zvedla ho před něj, přestože se nedíval. Trvalo mi během týdne několik hodin, než jsem ty písečné skály nad travnatou loukou namalovala, než jsem vystihla správnou barvu těch balvanů a menších kamenů mezi nimi. Stínování byla s vodovými barvami ta nejobtížnější část, ale přesto jsem si myslela, že se mi to povedlo docela pěkně.

Vstala jsem a odnesla obrázek ke stěně naproti jeho posteli. Ze stolu jsem vzala připínáček a připevnila arch vedle ostatních obrázků. Každý týden jsem mu přinesla jeden. Viselo jich tu už tři sta dvanáct.

Rozhlédla jsem se po stěnách. Nejvíc se mi líbily jeho portréty – společné obrázky Charlieho a mě, když jsme byli mladší. Docházel mi prostor. Brzy budu muset začít na stropě. Všechny ty malby se vztahovaly k minulosti. Nic se netýkalo současnosti nebo budoucnosti. Jenom stěny vzpomínek.

Vrátila jsem se ke křeslu a vytáhla knihu, kterou jsem mu četla. Nový měsíc. Na první film jsme šli společně. Skoro jsme šli i na druhý. Když jsem knihu rozevřela na stránce, kde jsem naposledy skončila, byla jsem přesvědčená, že Charlie by patřil do Jacobova týmu. Nikdy by nefandil těm emo upírům. Ačkoli jsem mu knihu četla už počtvrté, zdálo se, že ho to baví.

Alespoň jsem si to namlouvala.

Ani jednou za tu hodinu, co jsem s ním strávila, se na mě nepodíval, a když jsem se chystala k odchodu, srdce jsem měla těžké jako ten kámen, který všechno změnil. Přiklonila jsem se k němu blíž. „Podívej se na mě, Charlie.“ Vteřinu jsem čekala a hrdlo se mi sevřelo. „Prosím.“

Charlie… jenom zamrkal a dál se pomalu pohupoval. Dozadu a dopředu. To bylo vše. Čekala jsem celých pět minut na nějakou reakci, ale nic. S vlhkýma očima jsem mu vtiskla polibek na studenou tvář a napřímila se. „Přijdu zase příští pátek, jo?“

Předstírala jsem, že souhlasil. Byl to jediný způsob, jak jsem z té místnosti mohla vyjít a zavřít za sebou dveře. Odhlásila jsem se na sesterně a vyšla ven do zničujícího horka. Vytáhla jsem z tašky sluneční brýle a nasadila si je. Horko mi spalovalo chladnou kůži, ale uvnitř mě zahřát nedokázalo. Po návštěvě u Charlieho jsem se takhle cítila vždycky. Ten chlad ze sebe nesetřesu, dokud mi nezačne směna v hospodě U Mony.

Šla jsem dozadu k parkovišti, kde stálo moje auto, a nadávala u toho.

Horko z rozpáleného chodníku přímo sálalo a mě okamžitě napadlo, jaké barvy budu asi muset namíchat, abych ten efekt zachytila na plátně. Potom jsem uviděla svůj věrný Volkswagen Jetta a všechny moje myšlenky na vodové barvy se rozplynuly. Žaludek se mi převrátil a málem jsem zakopla. Vedle mého auta stál pěkný, skoro nový náklaďák.

To černé vozidlo jsem znala.

Jednou jsem ho řídila.

Ach, bože.

Nohy se mi odmítaly pohnout, a tak jsem se zastavila.

Před sebou jsem měla největší trápení svého života a kupodivu zároveň muže, jenž byl opakovaně hrdinou všech mých snů, dokonce i těch nejchlípnějších – těch obzvlášť.

Stál tu Reece Anders a já jsem nevěděla, jestli ho mám praštit, nebo ho políbit.

2. kapitola

Řidičovy dveře se hladce otevřely, a když se objevila dlouhá noha v džínách a v žabkách s tmavou koženou přezkou, moje srdce – moje zatracené zrádné srdce – poskočilo. Proč sakra musím ujíždět na chlapech, kteří mají odvahu chodit v žabkách? Bože, spolu s vybledlými džínami to byla zatraceně sexy kombinace. Objevila se i druhá noha a dveře na vteřinu zaclonily tělo. Když se zavřely, nemohla jsem se na obnošené tričko s Metallicou, pod nímž se rýsovalo šest pěkně vytvarovaných buchtiček, vynadívat. Prostě k sežrání. To tričko se s jeho břichem prakticky mazlilo, tisklo se ke každé vlnce. A totéž provádělo na jeho bicepsech a v podstatě se mi vysmívalo.

Měla jsem toho dost. To tričko se mi chechtalo jako škodolibá děvka.

Zvedla jsem pohled od širokých ramen – takových, jež by mohla nést tíhu celého světa, a někdy i nesla – k jeho obličeji. Nosil černé sluneční brýle a zatraceně mu sekly.

Bože, Reece vypadal úžasně v obyčejném oblečení, a když měl policejní uniformu, zapalovaly se vám kalhotky. Ovšem svlečený do naha mohl vážně způsobit vizuální orgasmus.

A já ho nahého viděla. No, tak trochu. No dobrá, viděla jsem jeho nádobíčko, dokonalou lahůdku pro všechny vaše smysly.

Reece byl klasicky pěkný chlap, takový ten typ s tělesnou schránkou, že vás svědí prsty, abyste si na něj sáhli – s výraznými lícními kostmi, plnými rty a čelistí ostrou tak, že byste se o ni mohli pořezat. A navíc byl polda, pomáhal a chránil, a na tom bylo prostě něco neuvěřitelně rajcovního.

Naneštěstí jsem ho taky nenáviděla, prostě úplně nesnášela. No, tedy většinou. Někdy. V podstatě kdykoli jsem pohlédla na jeho dokonalé tělo a začala po něm toužit. Jo, právě tehdy jsem ho nenáviděla nejvíc.

Moje ženské partie cítily ty vibrace právě teď, což znamenalo, že jsem ho v téhle chvíli neměla ráda. Proto jsem stiskla v ruce pevněji tu tašku, co jsem nesla, a vystrčila bok, jak jsem to viděla dělat svou, no, trochu divnou kamarádku Katie, když se chystala na slovní útok.

„Co tady děláš?“ dožadovala jsem se odpovědi a vzápětí se zachvěla – chvěla jsem se v tom vedru, protože jsem na Reece nepromluvila už přes jedenáct měsíců. Tedy pokud nepočítám slova jako „odpal“ nebo „vypadni“, protože ta jsem mu pravděpodobně za těch jedenáct měsíců řekla možná tisíckrát, ale co už.

Tmavá obočí vyskočila nad obroučky brýlí. Za minutku se uchechtl, jako bych ho svými slovy báječně pobavila. „Co kdybys mi nejdřív řekla ahoj?“

Kdyby mě nezastihl nepřipravenou, nadávky by mi vyletěly z úst jako ptáci migrující před zimou na jih. Položila jsem mu zcela opodstatněnou otázku. Pokud jsem věděla, Reece za těch šest let za Charliem nikdy nezašel, ani nenavštívil tuhle léčebnu. Ovšem probudil se ve mně pocit viny a moje máma mě navíc dobře vychovala. Proto jsem ze sebe vydolovala: „Čau.“

Našpulil ty pěkně tvarované rty a mlčel.

Za slunečními brýlemi jsem přimhouřila oči. „Ahoj… strážníku Andersi?“

Po chvíli naklonil hlavu na stranu. „Nejsem ve službě, Roxy.“

Ježíši, jak říkal moje jméno. Roxy. Jak zkroutil jazyk kolem toho R. Neměla jsem tušení proč, ale rozplývala jsem se z toho v místech, kde jsem se rozhodně rozplývat nepotřebovala.

Ovšem když nedodal nic jiného, měla jsem chuť se do těch dívčích partií praštit, protože on mě vážně přinutí to udělat. „Ahoj…“ Další slovo jsem protáhla: „Reeci.“

Zkroutil koutky rtů a jeho úsměv prozrazoval, že je pyšný. A taky by měl být. Protože dostat ze mě konečně své jméno pro něj znamenalo velký úspěch, a kdybych pro něj měla nějaký pamlsek, strčila bych mu ho přímo do tváře. „Bylo to tak těžký?“

„Jo, to bylo,“ prohlásila jsem. „Zčernal mi kvůli tomu kus duše.“

Začal se smát, což mě zatraceně překvapilo. „Tvoje dušička je duhová a měkoučká jako štěně, zlato.“

Odfrkla jsem si. „Moje duše je hluboká a temná a plná ohromných nesmyslů.“

„Nesmyslů?“ zopakoval, znovu se zhluboka zasmál a prohrábl si tmavě hnědé vlasy. Po stranách je měl krátce zastřižené, ale na temeni byly trochu delší, než obvykle policajti nosívali. „No, nevím, jestli je to pravda, vždycky to tak ale nebylo.“ Ten líný, trochu – no dobrá, hodně – oslňující úsměv mu sklouzl z obličeje a Reece sevřel rty do rovné linky. „Jo, kdysi to tak nebývalo.“

Následující nádech mi uvízl v hrdle. Reece a já… známe se už hodně dlouho. Když jsem byla v prváku na střední, on chodil do třeťáku. Už tehdy dokázal holky pobláznit a já jím byla přímo posedlá. Jako že jsem kreslila srdíčka s jeho jménem uprostřed, svoje první a nejubožejší kresby, na svůj sešit a cenila si každého okamžiku, kdy se na mě usmál nebo se podíval mým směrem. Byla jsem moc mladá a nepohybovala se v jeho okruhu kamarádů, ale vždycky se ke mně choval hezky.

Pravděpodobně to mělo co dělat s tím, že se on, jeho starší bratr a jejich rodiče přistěhovali do vedlejšího domu a stali se našimi sousedy, když jsem byla ještě dítě.

Každopádně byl ke mně a Charliemu vždy milý, a když v osmnácti odjel, aby narukoval k mariňákům, zlomilo mi to srdce, úplně mě to zničilo, protože jsem přesvědčila samu sebe, že se vezmeme a zaplníme svět spoustou miminek. Roky, kdy byl pryč, pro mě byly obtížné a nikdy nezapomenu na ten den, kdy mi máma volala, aby mi řekla, že byl ve válce zraněn. Zastavilo se mi tehdy srdce a trvalo hodně dlouho, než jsem se toho dusivého pocitu v hrdle zbavila, dokonce i poté, co nás ujistili, že Reece bude v pořádku. Když se konečně vrátil domů, už jsem nebyla pod zákonem, a byla tedy dost stará na to, aby se kvůli mně nedostal do vězení. Spřátelili jsme se, stali se z nás opravdu dobří kamarádi. Strávila jsem s ním nejhorší chvíle jeho života. Byla jsem s ním o těch strašlivých nocích, kdy se opíjel do němoty nebo býval náladový jako lev v kleci, připravený ukousnout ruku komukoli, kdo se k němu přiblíží – komukoli kromě mě. Potom však jedna noc s velkým množstvím vypité whisky všechno zničila.

Roky jsem do něj byla bláznivě zamilovaná, pořád jsem věřila, že je nedostupný, a bez ohledu na to, co se tu noc mezi námi událo, že stejně nikdy nebude můj.

Otrávilo mě, jakým směrem se moje myšlenky ubraly, ale nutkání mrštit po něm svou tašku jsem odolala. „Proč spolu sakra mluvíme o mé duši?“

Povytáhl široké rameno. „Ty jsi s tím začala.“

Otevřela jsem ústa, abych se ohradila, ale měl pravdu. Začala jsem s tím a to bylo dost divné. Na čele se mi vyrojily jemné krůpěje potu. „Proč jsi tady?“

Dva kroky a jeho dlouhé nohy vymazaly vzdálenost mezi námi. Prsty v sandálech se mi zkroutily, jak jsem se snažila se neotočit a nevzít do zaječích.

Reece byl vysoký asi metr devadesát, zatímco já jsem byla neoficiální členka spolku trpaslíků. Jeho výška malinko naháněla strach, ale taky byla docela sexy. „Jde o Henryho Williamse.“

Okamžitě jsem na svůj komplikovaný vztah k Reeceovi a na zářivost své duše zapomněla a vzhlédla k němu. „Cože?“

„Je venku z vězení, Roxy.“

Pot na mé kůži zchladl. „Já… vím, že je. Je venku už pár měsíců. Sledovala jsem jednání o jeho podmínečném propuštění. Já…“

„Já vím,“ přerušil mě tiše a jasně a mně se zkroutil žaludek. „Nešla jsi ovšem na jeho poslední slyšení, kdy ho propustili.“

To znělo spíš jako oznámení než otázka, ale stejně jsem zavrtěla hlavou. Zašla jsem na předposlední slyšení, ale pohled na Henryho Williamse jsem skoro nemohla snést. A podle toho, jak jednání probíhalo, byla velká šance, že ho propustí při příštím slyšení, což se taky stalo. Kolovaly povídačky, že se Henry během pobytu ve vězení obrátil k Bohu, nebo něco takového. Dobře pro něj.

Neměnilo se tím však to, co už provedl.

Reece si sundal brýle a jeho oslnivě modré oči se setkaly s mými. „Já jsem na to poslední slyšení zašel.“

Překvapením jsem o krok ustoupila. Otevřela jsem ústa, ale nepromluvila. Nevěděla jsem to – vůbec mi nepřišlo na mysl, že by to udělal a navíc proč.

Dál se na mě upřeně díval. „Během toho slyšení Henry požádal…“

„Ne,“ přerušila jsem ho, málem vykřikla. „Vím, co chtěl. Slyšela jsem, co chtěl udělat, jestli se dostane z vězení. A ne. Milionkrát ne. A soud k tomu stejně nemůže dát svolení.“

Reeceův výraz změkl a jeho oči naplnilo něco… něco, co se podobalo lítosti. „Já vím, ale zlatíčko, ty taky víš, že do toho nemůžeš mluvit.“ Odmlčel se. „On to chce odčinit, Roxy.“

Sevřela jsem ruku do pěsti, jak se ve mně zvedla bezmoc jako hejno much. „Nemůže odčinit to, co provedl.“

„S tím souhlasím.“

Jak jsem na něj hleděla, chvíli mi trvalo, než mi došlo, na co naráží, a pak jsem měla pocit, jako by se mi pod nohama zakymácela zem. „Ne,“ zašeptala jsem a žaludek se mi scvrkl. „Prosím, řekni mi, že mu Charlieho rodiče nedali to svolení. Prosím.“

Sval na čelisti mu ztuhl. „Kéž bych ti to mohl říct, ale nemůžu. Udělali to právě dnes ráno. Slyšel jsem o tom od jeho probačního úředníka.“

Otřáslo to se mnou, proto jsem se otočila, aby to neviděl. Nemohla jsem tomu uvěřit. Můj mozek odmítal přijmout, že Charlieho rodiče dali tomu… tomu parchantovi svolení k návštěvě. Bylo to tak neskutečně bezcitné, kruté a jednoduše špatné. Charlie byl teď v tomhle stavu právě vinou toho homofobického hajzla. Žaludek se mi sevřel a hrozilo, že se pozvracím.

Reece mě chytil za rameno, až jsem úlekem poskočila, ale ruku neodsunul a její váha… Bylo na ní něco uklidňujícího. Z malé části jsem byla za ten stisk vděčná a připomnělo mi to, jaké to mezi námi kdysi bývalo. „Myslel jsem, že bude lepší, když o tom uslyšíš předem, než aby ses to doslechla náhodou.“

Pevně jsem zavřela oči a chraplavě vydechla: „Děkuju ti.“

Stále mě držel a čas mezi námi plynul. „To není všechno. Chce mluvit i s tebou.“

Moje tělo se mu samo od sebe vyškublo. Znovu jsem se k němu otočila tváří v tvář. „Ne. Já ho vidět nechci.“ Během vteřiny se mi ta noc vrátila a já zavrávorala a narazila bokem do svého auta. Začalo to nevinně. Vtipkováním, utahováním si. Pak však všechno rychle eskalovalo a vyústilo v to nejhorší. „V žádným případě.“

„Nemusíš.“ Přistoupil ke mně, prudce se však zarazil a spustil ruku k boku. „Ale musela ses to dozvědět. Řeknu jeho probačnímu úředníkovi, ať se od tebe Henry drží dál. Nebo jinak…“

To „nebo jinak“ bylo sotva slyšitelné, stejně jako tichá hrozba v jeho hlubokém hlase. Srdce mi v hrudi prudce bušilo a najednou jsem zatoužila být co nejdál odsud, sama, abych to mohla zpracovat. Pomalu jsem se sunula kolem spolujezdcovy strany svého auta a zvedla si tašku k hrudi jako štít. „Já… už musím jet.“

„Roxy,“ zavolal Reece.

Obešla jsem přední stranu auta, ale Reece se nějak – skoro jako nindža – ocitl náhle přede mnou. Sluneční brýle držel pořád v ruce a upřeně na mě hleděl těma jasnýma modrýma očima.

Chytil mě za ramena. Byl to stejný pocit, jako bych strčila prst do elektrické zásuvky. Navzdory těm zprávám jsem cítila váhu jeho rukou v každé buňce. Nevím, jestli to on cítil taky, ale jeho prsty se zkroutily a sevřely mě. „To, co se stalo Charliemu,“ promluvil tichým hlasem, „nebyla tvoje chyba, Roxy.“

Žaludek se mi zhoupl. Vytrhla jsem se mu a tentokrát mě nezastavil, když jsem kolem něj proběhla, prudce otevřela dveře od auta a skočila za volant. Zatímco jsem na něj skrz čelní sklo zírala, hruď se mi ztěžka zvedala a klesala.

Reece stál před mým vozidlem ještě několik vteřin a mě na chvíli napadlo, že se snad chystá nasednout do mého auta, ale potom zavrtěl hlavou a nasadil si ty brýle. Dívala jsem se za ním, jak se otáčí a odchází ke svému vozu. Teprve tehdy jsem promluvila.

„Do prdele,“ vybuchla jsem a třesoucíma se rukama sevřela volant. Nevěděla jsem, co z toho, co se dnes stalo, bylo horší. Jestli to, že si mě Charlie zase nevšímal, nebo že Henry Williams dostal svolení k jeho návštěvě, nebo to, že jsem si nebyla jistá, jestli nemá Reece pravdu.

Jestli to, co se stalo Charliemu, opravdu nebyla moje chyba.

3. kapitola

Občas jsem si přála, abych při práci u baru popíjela, protože po tom, co jsem dnes zažila, bych uvítala, kdybych skončila namol. Byla jsem si však docela jistá, že kdybych se za barem složila, pěkně vedle pípy, majitel hospody by to neocenil.

Jackson James, častěji známý jako Jax – měl fakt jméno a tělo jako z obálky časopisu pro puberťačky – vyčistil hospodu U Mony ničím jiným než tvrdou dřinou, pevnou vůlí a odhodláním. Byla to strašná putyka, než sem přišel, a kolovaly drby, že i drogové doupě, ale to už neplatilo.

Obtočil paže kolem pasu své přítelkyně Cally. Její reakce byla okamžitá a roztomile přirozená. Opřela se o něj, jak spolu stáli kousek od kulečníkových stolů a usmívali se na další pár.

Kruci, páry byly všude kolem. Vypadalo to tady, jako by byla U Mony noc pro páry a někdo mi to zapomněl říct.

U jednoho stolu seděli Cameron Hamilton a jeho snoubenka Avery Morganstenová, před ním stálo pivo a před ní sklenice minerálky a byli jako vždy neskutečně krásní. Avery s těmi úžasnými nádhernými rusými vlasy a pihami vypadala jako z reklamy na kosmetiku a Cam byl klasicky pěkný Američan.

Jax s Callou se ale bavili s jiným párem – s Jasem Winsteadem a Camovou mladší sestrou Terezou. Tihle dva byli dohromady dokonale okouzlující, něco jako Brad Pitt s Angelinou Jolie. Přijeli sem i Brit a Ollie, blonďatí úžasňáci. Ollie právě vysvětloval jednomu chlápkovi s tágem v ruce, že v roce 2015 je padesát dva pátků… nebo něco podobně divného. Když jsem naposledy mluvila s Olliem, povídal mi, že chce začít prodávat vodítka… na želvy. Jo, fakt byl divnej.

Upravila jsem si brýle, které bych asi měla nosit pořád, a sjela pohledem zpátky na Callu a Jaxe. Zatímco jsem se natahovala po láhvi whisky, cítila jsem, jak se mi rty samovolně roztahují do úsměvu. Být svědkem toho, jak se dva lidé, kteří si opravdu lásku zaslouží, do sebe zamilují, je pravděpodobně to nejúžasnější, co může člověk vidět. A když Calla zvedla bradu a Jax ji políbil na rty, moje malinké srdíčko z toho bylo úplně naměkko.

Dnešní večer byl pro ně – nebo spíš pro ni. Zítra měla odjet zpátky do Shepherdu, a tak Jax na dnešní večer hospodu zavřel kvůli menší soukromé rozlučkové párty – té, o níž jsem říkala Charliemu.

Nalila jsem whisky a kolu Melvinovi, který byl starší než sám čas a v podstatě měl u baru vlastní stoličku. Když na mě mrkl a popadl nízkou skleničku, zakřenila jsem se. „Tomu se říká láska,“ promluvil do staré rokenrolové písničky a kývl směrem ke Calle a Jaxovi. „Taková, co vydrží navěky.“

Ve skutečnosti to tu vypadalo, jako by se tu láska vysemenila. Dokonce i Dennis, který pracoval s Reecem a jeho bratrem, tady byl se svou ženou. Všichni se k sobě tulili. Melvin měl však pravdu a z toho mi bylo trochu smutno, protože já vlezu dnes večer do postele úplně sama.

Ach jo.

„Jo, to jo.“ Vrátila jsem láhev zpátky na polici a opřela se o barový pult. „Dáte si křidýlka, nebo něco?“

„Ne, dnes zůstanu u pořádného pití.“ Zvedl sklenici a já jsem povytáhla obočí. „Je dobře, že se dali dohromady,“ dodal poté, co se napil. „Ta holka neměla právě nejsnadnější život. Jax se… jo, on se o ni dobře postará.“

Byla jsem toho názoru, že Calla nepotřebuje, aby se o ni Jax staral, že to zvládne sama, ale chápala jsem, co tím chce tím svým staromódním způsobem říct. Stačilo se na ni jen podívat, abyste poznali, že se jí stalo něco zlého – opravdu zlého. Na levé tváři měla jizvu, kterou se už nesnažila tak moc zakrývat jako dřív, a svěřila se mi, co oheň způsobil na zbytku jejího těla. Stalo se to, když byla ještě malá holka, a přišla tehdy o celou rodinu. Její bratři při požáru zahynuli, z její mámy se stala feťačka, zatímco její táta utekl, protože se s tím nedokázal vyrovnat.

Jak už jsem řekla, bylo opravdu úžasné vidět, jak si někoho, kdo si to zasloužil, našla láska.

Melvin se přiklonil svou medvědí tváří ke mně, když jsem si povytahovala brýle na nose. „A co vy, Roxy?“

Rozhlédla jsem se po poloprázdném baru a zamračila se. „Co tím myslíte?“

Vycenil na mě v úsměvu zuby. „Kdy tu budete taky stát s rukama kolem nějakého chlapa?“

Odfrkla jsem si, nemohla jsem si pomoct. „Hned tak brzy ne.“

„Slavná poslední slova,“ poznamenal a přiklonil sklenici k ústům.

Zavrtěla jsem hlavou a zasmála se. „Ach, ne. Žádná slavná, jenom pravdivá.“

Zamračil se a sklouzl ze stoličky. „Viděl jsem vás minulý týden, jak jste šla s nějakým chlapcem do té italské restaurace.“

„Myslím si, že nerandím s chlapci,“ dobírala jsem si ho. „Takže nemám tušení, o čem to mluvíte.“

Melvin dopil svůj drink způsobem, na který jeho játra musela být hrdá. „Randíte hodně, malá dámo.“

Pokrčila jsem ramenem. O tom jsem se nemohla přít. Opravdu jsem chodila na rande dost často a ve skutečnosti se někteří ti chlapi chovali jako kluci, protože si mysleli, že levná večeře v Olive Garden jim později zajistí nějakou akci. Bože, mělo by stát někde v pravidlech, že v menu musí být, dejme tomu, medailonky a humr, než můžou dosáhnout na druhou metu.

„Jo, no, a co ten, co vypadal, že mu ještě teče mlíko po bradě? Ten zrzek?“ zajímal se. „Jo, měl zrzavé vlasy a nějaké chmýří na obličeji.“

Chmýří? Ach, Ježíši, kousla jsem se do rtu, abych se nezačala smát, protože jsem věděla, koho tím myslel. Tomu chudákovi vážně ještě nerostly vousy. „Mluvíte o Deanovi?“

„Třeba,“ řekl přezíravě. „Nelíbí se mi.“

„Ani ho neznáte!“ Odtáhla jsem se od baru a zašklebila se, když převrátil oči v sloup. „Dean je ve skutečnosti docela milej a je starší než já.“

Melvin zabručel: „Musíte si najít pořádného chlapa.“

„Nabízíte se?“

Tomu se zhluboka, chraplavě zasmál. „Kdybych byl mladší, panenko, ukázal bych vám, jak se dobře pobavit.“

„Když myslíte.“ Zasmála jsem se a založila si paže přes tričko s nápisem MRZIMOR JE LEPŠÍ. „Dáte si ještě něco k pití? Ale raději pivo, protože je jasný, že dalšího panáka už nepotřebujete.“

Uchechtl se, ovšem vzápětí zvážněl. „Doprovází vás někdo k autu, když odsud odcházíte?“

To mi připadalo jako dost podivná otázka. „Jeden z chlapů jde vždycky k autu se mnou.“

„To je dobře. Musíte být opatrná,“ pokračoval. „Určitě jste slyšela o té holce v Prussii. Je asi ve vašem věku, žije sama a pracuje pozdě do noci. Nějaký chlap ji sledoval domů a hodně škaredě ji zřídil.“

„Mám dojem, že jsem to slyšela ve zprávách, ale myslela jsem, že to byl někdo, koho znala. Bývalý přítel, nebo tak.“

Zavrtěl hlavou a vzal si láhev piva, kterou jsem mu nabídla. „Co jsem naposledy slyšel, obvinění stáhli. Myslí si, že to byl někdo cizí. Prussia není daleko odsud a vzpomínáte si na tu holku, která se ztratila asi před měsícem? Myslím, že se jmenovala Shelly Wintersová. Žila kousek odsud, v Abingtonu. Ještě pořád ji nenašli.“ Pokynul mi láhví a já si matně vzpomněla, že jsem viděla fotky pohřešovaných osob na Facebooku. Jestli mi paměť dobře sloužila, byla to pěkná holka s modrýma očima a hnědými vlasy. „Prostě buďte opatrná, Roxy.“

Opřela jsem se o bar a na odcházejícího Melvina se zamračila. To byl pěkně šílený obrat v hovoru.

„Chceš se vsadit?“

Otočila jsem se a zadívala se vzhůru na Nicka Dormase. Nick povýšil pojem vysoký, tmavý a zachmuřený muž na zcela novou úroveň a holky, které sem chodívaly, mu to žraly. Vyzařovalo z něj „zlomím ti srdce“, a přesto ho ženské pronásledovaly. Trochu mě překvapilo, že něco řekl, protože sotvakdy s někým jiným než s Jaxem promluvil. Neměla jsem tušení, jak se mohl scházet s tolika holkami, když byl tichý jako mim. Nick byl ten typ chlapa, se kterým si povyrazíte a už ho znovu neuvidíte. Jednou jsem zaslechla, jak mu Jax říká, že nemůže zakázat holkám, se kterými se vyspal, chodit do hospody jenom proto, že je Nick nechce znovu vidět. „O co?“

Popadl láhev tequily a kývl směrem k Jaxovi. „Že bude v Shepherdu dřív, než skončí týden.“

Ušklíbla jsem se a ustoupila, aby mohl dosáhnout na polici se sklem. „No, o to se sázet nebudu, leda bych si mohla vsadit na to, že jo, že určitě bude.“

Nick se tiše zasmál, což byl další zvláštní zvuk, protože to dělal opravdu zřídka. Nevěděla jsem, proč je takový, někdy býval náladový a opravdu nebyl vhodný typ chlapa do vztahu, ale měla jsem ho ráda. „Hele,“ řekla jsem. „Hádej co?“

Povytáhl obočí.

„Banán.“

Nadzvedl koutek rtů. „To je nějaké zakódované slovo?“

„Ne. Jen jsem měla pocit, že to musím říct.“ Popadla jsem utěrku a utřela kapky rozlitého alkoholu. „Ale nebyla by to divná stopka během sado-maso hrátek? Jako že by holka vykřikla banán uprostřed sexu? To by bylo fakt trapný.“

Nick na mě zíral.

„Jednou jsem četla knížku, kde holka vykřikla kočka, než se na to vrhli,“ řekla jsem. „Přišlo mi to šíleně k smíchu.“

„Aha,“ zamumlal, než odešel.

Jax postával u baru se zdviženým obočím. „O čem jste se to sakra vy dva bavili?“

Zakřenila jsem se na něj i Callu. „O stopkách, které se používají během sado-maso hrátek.“

Calla vykulila oči. „Hm, no, to bych teda nečekala.“

Zahihňala jsem se a v té chvíli jsem se cítila mnohem líp než za celý den. „Dáte si vy dva něco k pití?“ Podívala jsem se na Callu a usmála se jako zfetovaný Joker. „Co třeba tequilu?“

Odtáhla se a skoro jsem čekala, že na mě zasyčí. „Ne, sakra. Toho ďábelského lektvaru už nikdy ani kapku.“

Jax se zachechtal, objal Callu kolem ramen a přitáhl si ji k boku, skoro ochranitelsky. Trochu jsem jim v té chvíli záviděla. „Já nevím. Je to docela roztomilý, když se mazlíš s láhví,“ prohlásil.

Calla se začervenala a položila mu ruku na břicho. „Myslím, že se od toho raději budu držet dál.“

Nakonec jsem mu podala pivo a jí alkoholickou limonádu.

„Líbí se mi to tričko,“ poznamenala Calla, když si přitáhla láhev k našpuleným růžovým rtům. „Budeš mi chybět, ty i ta tvoje trička.“

„Ty mi budeš taky chybět!“ vykřikla jsem, a kdybych dokázala přeskočit barový pult, vrhla bych se na ni. „Ale vrátíš se, že jo? Budeme mít o tebe něco jako střídavou péči.“

Zasmála se. „Budu zpátky dřív, než se naděješ. Ani ti nebudu chybět.“

Rozhodně se mi po ní bude stýskat.

„Připojím se k ní, až pojede zpátky.“ Tess se objevila vedle ní a uhladila si lesklé dlouhé tmavé vlasy. „Líbí se mi tady.“

Calla se zadívala úkosem na Jase, který se bavil s Camem. „Doufám, že ho neplánuješ nechat doma, protože to by se pro tebe asi nevyvíjelo moc dobře.“

„To bych nikdy neudělala.“ Tess pohlédla na mě. „On je báječná ozdoba.“

Zalétla jsem pohledem na krasavce se stříbřitýma očima známého jako Jase. „To je pravda.“

„Tak fajn, myslím, že je čas, abych vás nechal o samotě.“ Jax spustil paži a políbil Callu na tvář. „Ale Jase je samozřejmě nádhernej! Dal bych si říct.“

Řekl to dost hlasitě, takže ho Jase slyšel a zmateně se na nás podíval, a ještě u toho dokázal vypadat sexy. Propukla jsem v záchvat smíchu a chechtala se jako hyena.

Tess zavrtěla hlavou a přiklonila se ke Calle. „Myslím to vážně, oběma se nám tu opravdu líbí. A taky Camovi a Avery. Je to dobrý místo, kam na chvíli vypadnout.“

„A ty nás kdykoli můžeš přijet navštívit,“ řekla Calla mně.

Nepřítomně jsem přikývla, když se otevřely dveře. Dnes večer měli přijít jen známí Jaxe a Cally a čekala jsem, že to bude Katie, protože se tu zatím neukázala, ale nebyla to ona.

Dovnitř vešel Reece, na sobě podobné oblečení jako dnes v poledne, a moje hloupé srdce si poskočilo. Je pátek večer, neměl by tak být jako zástupce šerifa ve službě?

Zatraceně.

Ani se nepodíval ke stolu, kde seděli chlapi, a okamžitě upřel pozornost k baru. Naše pohledy se střetly. A moje holčičí partie se ihned probraly.

Kruci.

Stejně jako vždycky, když jsem ho viděla, mi maličko vyrazil dech. Možná za to mohla jeho chůze – ach, bože, mířil přímo k baru! Prudce jsem se otočila a přistála očima na Nickovi. „Jdu do skladu zkontrolovat zásoby.“

„Jednou mi konečně musíš říct, proč tohle děláš,“ zamumlala Calla a nic dalšího už jsem neslyšela, protože jsem se staženým ocasem utíkala pryč.

Možná jsem se chovala jako mrcha, protože od něj bylo opravdu pozorné, že za mnou dnes přijel. Přemýšlela jsem o tom pak celé odpoledne. No, o tom a o Henrym Williamsovi, který hodlá odčinit, co provedl.

Jako by to vůbec bylo možné odčinit.

Bože, chtěla jsem se smát, zatímco jsem mířila chodbou do skladu. Zavřela jsem za sebou dveře, opřela se o ně a vydechla. Prameny fialových a hnědých vlasů, které mi spadly do obličeje, se zatřepotaly. Nechtěla jsem právě teď na Henryho myslet, a i když to znělo strašně, nechtěla jsem přemýšlet ani o Charliem. Měla jsem dobrou náladu a pořád zbývalo několik hodin do konce směny, než se budu moct zhroutit.

Tak se moje myšlenky zatoulaly zpátky k Reeceovi. Pořád jsem neměla tušení, proč vážil tu cestu, aby mi řekl o Henrym. Jasně, jednu dobu jsme byli opravdu dobří kamarádi, ale za posledních jedenáct měsíců jako by mezi námi vyrostla zeď. A on ji překročil a já jsem nevěděla, co si o tom mám myslet a co to znamená. Možná to neznamenalo nic – nemohlo to nic znamenat, protože Reece… no, před jedenácti měsíci mi opravdu vyrval kus srdce.

A dokonce o tom ani nevěděl.

Čekala jsem dobrých pět minut a rozhodla se, že za tu dobu už mu asi Nick dal něco k pití. Odtáhla jsem se od dveří, zastrčila si pramen vlasů za ucho a otevřela.

„Ježíši!“ vykřikla jsem a zavrávorala zpátky do skladu.

Stál tu Reece s rukama na zárubních, se skloněnou hlavou a se zaťatou čelistí. Nevypadal šťastně. „Už jsi s tím schováváním přestala?“

„Já… jsem se neschovávala. Ne… vůbec ne.“ Tváře mi hořely. „Kontrolovala jsem zásoby.“

„Jo, jasně.“

„Opravdu!“

Reece povytáhl obočí.

„Mysli si, co chceš. Musím se vrátit, tak kdybys mohl laskavě uhnout…“

„Ne.“

Spadla mi brada. „Ne?“

Napřímil se, ale místo aby ucouvl, přišel blíž a chytil dveře. Sval na pravé paži se mu napjal, když je za sebou zabouchl. „Musíme si promluvit.“

Proboha. „Hele, my dva se nemáme o čem bavit.“

Reece se pořád přibližoval a já před ním couvala dřív, než jsem si to vůbec uvědomila. Narazila jsem do regálu a láhve za mnou zacinkaly. Vzápětí stál přímo přede mnou, tak blízko, že když jsem se nadechla, mohla jsem skoro ochutnat svěží vůni jeho parfému.

Položil ruce na polici z každé strany mých ramen a pak se přitiskl ještě blíž. Jeho teplý dech mi tančil po tváři. Páteř se mi zachvěla. Páni. Ženské partie v pozoru a připravené do akce.

Měla bych si fakt jednu vrazit.

„Nechal jsem tomuhle mezi námi volnej průběh moc dlouho,“ řekl a pohledem polapil moje vykulené oči. Ta modř… kruci, kobaltová modř, se dala těžko namíchat a zachytit vodovými barvami.

Jazyk mi ztěžkl. Nestál takhle blízko od té noci plné whisky. „Mezi námi nic není.“

„To jsou kecy, Roxy. Už celé měsíce se mi vyhýbáš.“

„Ne-e,“ vydechla jsem a jo, znělo to uboze, ale měl ústa přímo přede mnou a já si jasně pamatovala, jak jeho rty na mých chutnaly. Ta báječná kombinace něčeho pevného a jemného, a taky jsem si vzpomínala, jak byl silný. Jak mě zvedl z podlahy a…

A opravdu na to teď musím přestat myslet.

„Jedenáct měsíců,“ upřesnil hlubokým hlasem. „Jedenáct měsíců, dva týdny a tři dny. Přesně tak dlouho se mi vyhýbáš.“

Ježíši Kriste, on to počítá? Měl totiž úplnou pravdu. Přesně tak dlouho jsem se od něj držela dál, kromě těch několika okamžiků, kdy jsem mu řekla, ať si trhne nohou.

„Promluvíme si o tom dnu, kdy jsme se spolu naposledy slušně bavili.“

Ach, ne, o tom tedy rozhodně mluvit nebudeme.

Reece sklonil hlavu a promluvil mi přímo do ucha, zatímco jsem prsty pevně svírala polici. „Jo, zlato, promluvíme si o té noci, kdy jsi mě odvezla domů.“

Ztěžka jsem polkla, celá nervózní. „Ty… myslíš tu noc, kdy jsi byl tak na plech, že jsem tě musela odvézt?“

Reece zvedl hlavu a zadíval se mi do očí. Ani jeden z nás dlouho nepromluvil a já se ocitla zpátky o jedenáct měsíců, dva týdny a tři dny. Byl v hospodě a flirtovali jsme spolu jako pokaždé od chvíle, co se vrátil z ciziny. Jako by ty roky, co byl pryč, zmizely. Představy o svatbě a zadělávání na děti mi tančily v hlavě navzdory tomu, že jsem si přikázala, abych nepřikládala tomu neškodnému flirtování žádnou váhu. Ale byla jsem do Reece blázen a taky jsem byla pěkně hloupá. Tehdy v noci mě požádal, jestli bych ho odvezla domů, a já si myslela, že mi konečně dělá návrh – opravdu divným způsobem, ale prostě jsem to celé nepromyslela. Byla jsem tím chlapem posedlá celou věčnost a toužila po jeho pozornosti, tak jsem to udělala. Když jsme přijeli k němu domů, šla jsem za ním dovnitř a… ve skutečnosti jsem se na něj vrhla já.

Sebrala jsem tenkrát všechnu kuráž, co jsem v sobě našla, a políbila ho, sotva zavřel dveře. Věci se daly rychle do pohybu. Strhali jsme ze sebe oblečení, naše těla se dotýkala a já…

„Dal bych cokoli za to, abych si na tu noc pamatoval,“ pokračoval Reece a díval se mi zpříma do očí. Hlas mu zdrsněl. „Cokoliv, abych si vzpomněl, jakej to byl pocit být v tobě.“

Vzápětí se stalo několik věcí najednou. Svaly v podbřišku se mi stáhly a ve stejné chvíli se přese mě převalila vlna zklamání a smyla všechen hněv zahlcující mé smysly. Zavřela jsem oči a kousla se do rtu.

Reece věřil, že jsme se spolu před jedenácti měsíci, dvěma týdny a třemi dny vyspali – že jsme si užili divoký, živočišný sex proti zdi, ale byl příliš opilý, než aby si to pamatoval. Moc zkárovaný, než aby si vzpomněl na cokoli, co se stalo poté, co jsme se v chodbě svlékli donaha.

Prostě jsem si neuvědomila, kolik toho vypil, což bylo hloupé, protože jsem pracovala za barem a poznala jsem, kdy jsou lidi namol a musí být odstřiženi. Kruci, vždyť mě požádal, abych ho odvezla, prokristapána, ale já jsem byla tak… tak moc zblblá. Dělala jsem si takové naděje a byla jím tak posedlá, protože šlo o mnohem víc. Zamilovala jsem se do něj, když mi bylo patnáct, a za ty roky to nepominulo.

Zůstala jsem s ním přes noc, a když se následujícího rána probudil s kocovinou a pořád se omlouval a všeho litoval a zdálo se, že by si snad i ukousl ruku, aby se ode mě dostal, zlomil mi srdce. A když se mi týdny po té noci vyhýbal, jako bych roznášela mor, srdce se mi roztříštilo na tisíc kousků.

Smutné na tom všem bylo, že se Reece pletl.

Dokonce jsme se ani nepřiblížili k té části, kdy se zástrčka A strčí do zásuvky B. Neměli jsme sex. Stěží se tehdy dostal po vlastních do ložnice, kde odpadl, a já s ním zůstala, protože jsem si dělala starosti a myslela si… Nezáleží na tom, co jsem si myslela, zkrátka jsme se spolu nevyspali.

4. kapitola

Co může být horší než to, že si Reece myslí, že jsme spolu měli sex, a lituje něčeho, co se nikdy nestalo? Vážně, co může být víc postavené na hlavu? Reece Anders nenáviděl lži všeho druhu. Milosrdné lži, malé lži, nezbytné lži, shovívavé lži. Jakékoli lži.

Ta moje byla něco jako malá lež, protože jsem mu nikdy neřekla, že jsme se spolu vyspali, ale prostě jsem to nikdy nepopřela. Znal mě už od patnácti a stál při mně poté, co se stalo Charliemu, a první noc, co byl zpátky po čtyřech letech u mariňáků, se ukázal v domě mých rodičů. Dodnes máma přísahá, že tenkrát u nich hledal mě, ale naše rodiny si byly vždycky blízké, takže jsem o tom pochybovala. Odstěhovala jsem se od nich v osmnácti a nebyla tam, ale když mi rodiče volali a žádali mě, abych přišla domů, myslela jsem si, že se stalo něco hrozného, protože mámin hlas zněl, jako by měla brzy dostat infarkt. Netušila jsem, že se už Reece vrátil domů a on… páni, neskutečně nádherně mě objal. Ale navzdory přátelství, které jsme mezi sebou vybudovali od chvíle, co se stal v okrese zástupcem šerifa, by se ohromně naštval, kdyby se dozvěděl, že jsem mu to zatajila.

Důvod, proč tak moc nenáviděl lhaní, vznikl mnohem dříve, než jsem ho poznala, a souvisel s jeho otcem. Neznala jsem podrobnosti, ale došlo mi, že šlo o podvádění, protože se sem přistěhovali s mámou a nevlastním otcem, zatímco jeho pravý otec byl nenapravitelný proutník.

Zkrátka lhaní Reeceovi se rovnalo katastrofě století.

Reece na mě zíral a čekal na mou reakci, ale já mu žádnou neposkytla. Tolikrát za těch posledních jedenáct měsíců jsem mu chtěla zakřičet pravdu do tváře. Že jsme spolu žádný sex neměli. Ovšem ta bolest, kterou zapříčinil, vycházela z toho, jak se choval následující ráno, jak si mě další týdny nevšímal a že se musel tak moc opít, aby si myslel, že se se mnou vyspal. A ta bolest se zařízla hluboko.

Cítila jsem se trapně – opravdu strašně – a kdyby si toho byl Charlie vědom, pořádně by mě praštil. Protože jsem měla mít víc rozumu, ale neměla a draze na to doplatila. Míjely dny, které jsem trávila ve zmrzlinovém kómatu. Týdny, kdy jsem si myslela, že propuknu v pláč, kdykoli uslyším jeho jméno. Měsíce, kdy jsem se nedokázala na Reece podívat, aniž bych v obličeji zrudla.

A ta bolest ve mně stále přetrvávala.

Sebrala jsem tu bolest a ponížení a držela si je nablízku, když jsem se zhluboka nadechla a nabrousila jazyk. „Jak jsem řekla, Reeci, opravdu není o čem mluvit. Sama si na tu noc sotva pamatuju.“ Lži! Samé lži! Přinutila jsem se pokrčit ramenem. „Nic, o čem by člověk psal dopisy domů.“

Povytáhl obočí. „Nevěřím ti.“

„Opravdu si myslíš, že tvoje výkony v posteli jsou tak prvotřídní, že si budu pamatovat jednu noc s tebou, když jsi byl namol?“ střelila jsem po něm.

„Ne.“ Pousmál se. Nemohla jsem uvěřit, že tu pořád ještě stojí. „Jenom říkám, že si očividně pamatuješ dost, když se mi tak dlouho vyhýbáš.“

Sakra, to byla dobrá námitka. „Vlastně jde o to, že bych si to raději nepamatovala.“ Sotva jsem ta slova vypustila z úst, chtěla jsem je vzít zpět, protože byla hnusná. Ačkoli jsem se mu za každou cenu vyhýbala a chovala se k němu docela sprostě, nebylo to něco, co bych si užívala.

Sevřel rty do pevné linky a naklonil hlavu na stranu. Jasné světlo ze zářivky mu klouzalo po ostře řezané tváři. Po jednom úderu srdce jsem čekala, že mi odsekne něco podobně urážlivého. Po té slovní facce bych si to zasloužila, ale to se nestalo.

„Přál bych si, abych mohl říct, že vím, že se ti to líbilo, a zlato, já vím, že bych to dokázal tak, aby sis to opravdu užila,“ řekl hlubokým hlasem a mně se sevřely svaly v podbřišku.

Zahltily mě vzpomínky a připravily mě o dech. Dokonce i opilý byl na dobré cestě k fenomenálnímu sexu. Na tu noc bych zřejmě nikdy nezapomněla. V dobrém slova smyslu. Rozevřela jsem rty a mělce se nadechla. Cítila jsem, jak mě pálí krev v žilách. Reece shlédl na má ústa a mně se ostře zvedla hruď. Zíral na ně tak dlouho, že mi v mozku vybuchla divoká myšlenka, jako královna všech divokých myšlenek, protože očividně, jak mě napadlo něco divokého, skončilo to neuvěřitelně špatně. Ale to vědomí mě stejně nezastavilo.

Když Reece přimhouřenýma očima hleděl na moje rty, napadlo mě, že vypadá, jako by mě chtěl políbit. A když jsem se znovu nadechla, nebyla jsem si jistá, jestli bych ho zastavila. Co to sakra o mně vypovídá? Říkala jsem si o potrestání.

Reece si odkašlal a zadíval se mi do očí. „Když ale vím, jak jsem by zkárovanej, nejsem si ničím jistej. Nevím…“

„Musím se vrátit k práci.“ V tomhle rozhovoru jsem v žádném případě nemohla pokračovat. Musela jsem odsud vypadnout dřív, než mě kombinace touhy a snahy o to, aby se cítil líp, připraví o zdravý rozum. Začala jsem podlézat jeho paži, ale on se přesunul. Vzhledem k jeho statné postavě nebylo možné, abych kolem něj proklouzla.

„Ježíši Kriste, přestaň přede mnou utíkat.“

Sevřela jsem ruce v pěst. „Já neutíkám.“

Zadíval se mi do očí a já se opět ocitla v pasti, protože položil opatrně špičku prstu doprostřed obroučky mých brýlí a posunul mi je po nose nahoru. Srdce mi při tom gestu, které dřív míval ve zvyku, poskočilo.

„Musím si je nechat upravit,“ říkávala jsem a on vždy odpovídal: „Ne, líbí se mi být tvým oficiálním opatrovníkem brýlí.“ Bože, když jsem si na to vzpomněla, píchlo mě u srdce.

„Udělal jsem… Udělal jsem ti něco zlého, Roxy?“

Ztuhla jsem, jako by se mi páteř proměnila v ocel. „Cože?“

Všechno na Reeceově postoji se změnilo. Pořád stál blízko, s rukama z každé strany kolem mě, ale ta líná arogance, která jako by vyzařovala z každého jeho póru, zmizela. Byl ztuhlý a napjatý. „Ublížil jsem ti nějak?“

Otevřela jsem ústa dokořán. Ublížil mi? Ano, zlomil mi srdce a rozdrtil ho na tisíc kousků, ale to tím asi nemyslel. „Ne, bože, to ne. Jak si to vůbec můžeš myslet?“

Na vteřinu zavřel oči a ostře se nadechl. „Nevím, co si mám myslet.“

Panebože, hrudník se mi úplně sevřel. Musím mu říct pravdu, protože nezáleží na tom, jak moc zranil moji pýchu a city, nemůžu ho přece nechat, aby si o sobě myslel něco takového. Slova se mi tvořila na jazyku.

„Nikdy k tomu nemělo dojít,“ pokračoval. „Ty a já… ne tímhle způsobem.“

Slova na jazyku se rozplynula a vyhasla jako jiskra v průtrži mračen. Věděla jsem, že je šílené být rozhozená kvůli tomu, že řekl, že se to nikdy nemělo stát, když se to ve skutečnosti nikdy nestalo, ale šlo o to, co se skrývalo za tím. Na jazyku mi vyrašila jiná slova. „Ty toho opravdu lituješ, co?“ Hlas mi zdrsněl. „Vím, že nemůžu být první holka, se kterou jsi byl opilej…“

„Tak, že si nepamatuju, že jsem s ní byl?“ přerušil mě. „Jo, ty jsi jediná holka, se kterou se mi to stalo.“

Nevěděla jsem, jestli se mi po tom prohlášení má ulevit, nebo jestli se mám opravdu urazit. Potřásla jsem hlavou a zápolila s těmi protichůdnými emocemi. „Ty… ty si přeješ, aby k té noci nikdy nedošlo, je to tak?“

„Jo, je.“ Ta čistá upřímnost byla jako kulka přímo do srdce. „Protože jsem…“

Dveře skladiště se najednou otevřely. „Bože, mám fakt špatný načasování, když přijde na tyhle kraviny,“ oznámil Nick. „Promiňte, že… jo, ruším. Jenom si potřebuju vzít pár… věcí.“

Úniková cesta se přede mnou otevřela díky panu Temnému a Zádumčivému, ale jak se říká, darovanému koni na zuby nekoukej. Využila jsem toho vyrušení pro sebe.

Reece spustil ruce a otočil se k Nickovi, který popadl několik ubrousků s Moniným logem. Protáhla jsem se kolem Reece a vyběhla z otevřených dveří. Na Nicka jsem se ani nepodívala a krev vařící se v mých uších pohltila vše, co možná řekli.

Za to zvláštní pálení v hrdle určitě mohla alergie. Možná nějaká plíseň někde v budově, namlouvala jsem si, zatímco jsem mířila za bar. Když jsem tu spatřila sedět holky, přinutila jsem se široce se usmát.

„Potřebujete něco k pití?“ zeptala jsem se vesele a málem poslepu sáhla po láhvi.

„Máme všeho dost, díky.“ Callin pohled sjel za moje rameno, ale nemusela jsem se ohlížet, abych věděla, že Reece vyšel ze skladu. Za vteřinu jsem ho uviděla přecházet po hospodě. S vážným výrazem se svalil do volné židle vedle Cama.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Calla tiše a upřímně.

Hrozilo, že mi úsměv roztrhne tváře. „Ovšem.“

Zatvářila se pochybovačně. Otočila jsem se, vytáhla si brýle do čela a snažila se vzpamatovat. Tohle byla její noc – její a Jaxova. Neměla by si o mě dělat starosti. Promnula jsem si tváře a pravděpodobně setřela zbytky make-upu. No, na tom teď stejně nezáleželo. Upravila jsem si brýle a otočila se.

Calla, Tess a Avery na mě zíraly.

Po mělkém nádechu, který mě poškrábal v hrdle, jsem popadla lem svého trička a natáhla ho. „Tak, děvčata, chcete vědět, proč je Mrzimor lepší?“

Avery se zakřenila a naklonila se blíž. „Chceme to vůbec vědět?“

Dychtivě jsem přikývla. „Ach, ano – jo, rozhodně chcete.“

Tess poskočila, celá nadšená vyslechnout si moje důvody, proč je dobré být zařazen do Mrzimoru. Myslím, že jsem se do ní v té chvíli zamilovala, ale Callu to neošálilo. Kousala se do rtu, zatímco mě sledovala, jak doplňuju limonádu do Averyiny sklenice. A já si nemohla pomoct, abych nepokukovala do míst, kde seděli všichni chlapi. Cam a Jax vypadali, že jsou na dobré cestě k velké bratrské lásce, a byli hluboce ponořeni do rozhovoru s Jasem. Sotva jsem však popojela očima o kousek dál, zapomněla jsem, co dělám s naběračkou na led. Sakra, ani jsem si nepamatovala, že jsem ji zvedla. Proč ji vůbec držím?

Reeceovy oči se setkaly s mými a mně pomalu z plic unikal všechen kyslík. Síla jeho pohledu překonala vzdálenost mezi námi. Tehdy mi to došlo – proč si vybral právě dnešek, aby mezi námi konečně prolomil tu zeď. Ne že by na tom opravdu záleželo, ale byla jsem zvědavá.

Nepotřebovala jsem na to Katiiny schopnosti – moje kamarádka byla přesvědčená, že když spadla, zatímco tancovala u tyče, a praštila se do hlavy, vyvinulo se u ní jasnovidectví – abych poznala, co si myslí a co ta koncentrovaná síla v jeho pohledu znamená. Možná jsem se mu ve skladu vykroutila, on se mnou ale ještě zdaleka neskončil.

Zářivé modré oči v odstínu oblohy vteřiny předtím, než stmívání pohltí tu omračující barvu, vykukovaly zpod hustých, tmavě hnědých řas. Ty oči byly zasazeny do obličeje se zlatavou pokožkou, v němž ještě zůstal náznak chlapeckého šarmu, ale z tvrdé linie čelisti, zarputilé a dominantní, a z výrazných, pěkně tvarovaných rtů vyzařovala mužnost. Krása, jež mohla být nelítostná a zároveň vznešená.

Přelétla jsem plátno očima a pohlédla na štětec v ruce a jeho modré štětiny.

Zatraceně, sakra práce!

Udělala jsem to znovu.

Odolala jsem nutkání hodit štětec po malbě a napadlo mě, jestli je rukojeť dost ostrá, abych si probodla mozek, protože, no vážně, to byla jediná rozumná reakce na to, že maluju Reeceův obličej.

Zase.

Jako že mnohem víc než jednou.

Nejenom že to bylo opravdu patetické, když jsem o tom přemýšlela, bylo to i pěkně pomatené. Tím chci říct, že pochybuju, že by ocenil, kdyby věděl, že maluju nebo kreslím jeho tvář. Mě by vyděsilo, kdyby nějaký chlápek tajně kreslil můj obličej a měl několik verzí schovaných v šatníku. Pokud by to teda nebyl Theo James nebo Zac Efron. Ti by rozhodně mohli malovat mou tvář, jak by chtěli, i mnohem víc. Reece by pravděpodobně ani nechtěl vědět, že jsem se dnes ráno probudila s jeho očima propálenýma do mých myšlenek, protože se mi o něm znovu zdálo.

Ani to se nestalo poprvé.

Možná by mu to nevadilo, zašeptal malý ďábelský hlásek. Vždyť mi včera ve skladu pořádně narušil osobní prostor. A navíc mi upravil brýle. A v jednom okamžiku jsem si myslela, že mě možná políbí.

Taky mi ovšem řekl, že k té noci – kdy si myslel, že jsme se spolu vyspali – nemělo nikdy dojít.

Takže ten malý ďábelský hlásek byl klamavý parchant, který rád rozdmýchával blbosti.

Posunula jsem si brýle, povzdechla si a odložila štětec vedle malých nádobek s vodovými barvami na starém nočním stolku, který vypadal, jako by se o něj otřely všechny základní barvy.

Opravdu musím přestat malovat jeho obličej.

Proč nemůžu být normální amatérská umělkyně malující vlnící se kopce, vázy s květinami nebo nějakou jinou hloupost, třeba něco abstraktního? Ale ne, já musím být umělkyně, o které by si lidé mysleli, že někoho pronásleduje.

Sklouzla jsem ze stoličky, utřela si ruce do džínových šortek a opatrně odloupla plátno s vodovkami. Někteří lidé rádi malovali na recyklovaný papír, ale já jsem vždycky dávala přednost struktuře a vzhledu plátna. Všechno, co jste museli udělat, bylo nanést na plátno gesso, aby vodové barvy vypadaly, jak mají.

Měla jsem to srolovat a zničit, aby to nikdo na světě nemohl vidět, ale kdykoli jsem na plátno něco namalovala, bez ohledu na to, jak to bylo trapné, nedokázala jsem se s tím rozloučit.

Malování, stejně jako skici se, no… staly mou součástí.

„Jsem tak blbá,“ zamumlala jsem, když jsem odnášela skoro suchý obrázek k provizorní prádelní šňůře natažené podél délky ložnice, kterou jsem přetvořila na malířské studio.

Zavěsila jsem portrét a potom z pokoje vycouvala a zavřela za sebou dveře a přísahala, že jestli někdy někdo zabloudí do toho pokoje a uvidí tu malbu – nebo jakoukoli jinou – schoulím se do klubíčka uprostřed dálnice.

Jak jsem procházela úzkou chodbou, zaslechla jsem jemné hučení televize z obýváku. Už od dětství jsem neměla ráda ticho a ještě se to zhoršilo poté, co se stalo Charliemu. Televize nebo rádio proto musely být vždycky puštěné. V noci jsem mívala zapnutý stolní ventilátor, ani ne tak kvůli chladnému vzduchu, ale hlavně kvůli tomu zvuku.

Po dvou krocích už jsem byla za ložnicí i jedinou koupelnou. Můj byt byl menší, ale pěkný. Přízemní, s dřevěnou podlahou a otevřeným prostorem, v němž byla kuchyně i obývací pokoj. Kromě hlavních dveří odsud vedly ještě jedny, z kuchyně na pěkně upravenou verandu a trávník.

Nešlo o žádný bytový komplex, jen o velký starý viktoriánský dům v centru Plymouth Meeting, města pár kilometrů od Filadelfie. Dům byl přestavěn krátce po roce 2000 a rozdělen do čtyř dvoupokojových bytů. Charlie by to tu nazval malebné a moc by se mu tady líbilo.

V druhém přízemním bytě bydlel starší pár, pan a paní Silverovi, do bytu nade mnou se před pár měsíci přistěhoval nějaký chlápek, kterého jsem skoro ani neviděla, a v dalším bytě bydlel pojišťovák James se svou přítelkyní Miriam.

Zazvonil telefon a přilákal mou pozornost k pohovce, kam jsem mobil odložila, jakmile jsem přišla z hospody domů. Viděla jsem, že je to esemeska.

Škubla jsem sebou a málem se za gauč schovala. Byla od Deana a stálo v ní: Rád bych tě znovu viděl.

Bože, najednou jsem byla nervózní. Vůbec jsem se nechtěla toho telefonu dotknout.

Když jsem minulý týden přivedla Deana k sobě domů – toho chlápka z Olive Garden, který měl podle Melvina na tváři chmýří – neprobíhalo to, jak jsem doufala.

Noc skončila líbáním. Líbáním na pěkném místě, na té malé verandě, pod hvězdami, ale ničím víc. Zřejmě za to mohl pan Silver, který se vybelhal na verandu, kterou jsme se sousedy měli společnou. Starší pán vypadal, jako by se toho chudáka kluka chystal přetáhnout svou holí.

Ovšem i kdyby nás nikdo nepřerušil, k ničemu dalšímu by mezi mnou a Deanem nedošlo. Byl to milý kluk, možná trošku ukecanější, ale když jsem na něj pomyslela, nic jsem necítila.

Možná to mělo něco společného s… Ježíši, dokončím tu myšlenku? Deanův polibek byl neslaný nemastný, mdlý ve srovnání s tím, jak mě líbal Reece – sakra! Já tu blbou myšlenku fakt dokončila.

Nejlegračnější na tom bylo, že jsem už předem čekala, že nic neucítím, takže byl Dean svým způsobem v bezpečí. Byla s ním zábava, ale nebyla ani nejmenší šance, že bych do toho zapojila srdce, a to k němu nebylo fér.

Povzdychla jsem si, obešla pohovku a nechala telefon ležet tam, kde byl. Dean byl milý, ale žádné druhé rande se konat nebude. Musím najít kuráž a říct mu to, ovšem nejdřív jsem si potřebovala zdřímnout. Možná si dám misku čipsů a…

V jídelně, čelem ke kuchyni, jsem se prudce zastavila a žaludek se mi stáhl. V malém okně nad dřezem jsem venku zahlédla pohyb. Bylo to rychlé – záblesk něčeho šedého nebo tmavě hnědého, ale zmizelo to tak hbitě, že jsem svým mizerným zrakem ani s brýlemi nerozeznala, co jsem to vlastně viděla. Když jsem došla k oknu, sevřela jsem okraj studeného kovového dřezu a stoupla si na špičky. Vykoukla jsem z okna, ale viděla jsem jenom košík růžových květin, které jsem koupila na trhu minulý týden, položený na malém svačinovém stolku z tepaného železa, jenž už zažil lepší časy. Okvětní plátky se v mírném větříku třepotaly. Zdálo se mi, že slyším zavírat dveře, ale jakmile jsem došlápla na paty, zavrtěla jsem hlavou.

Teď mám ještě vidiny.

Otočila jsem se, opřela jsem se o dřez, zhluboka se nadechla a protáhla si krk. Protože jsem včera zavírala hospodu, nedostala jsem se domů dřív než po třetí ráno a probudila jsem se moc brzy.

Probrala jsem se s pocitem strašlivé prázdnoty, která neměla žádný skutečný důvod. Ale byl tady, zneklidňoval mě, až mě svrbělo celé tělo. Trvalo to až do chvíle, kdy jsem vzala do ruky štětec, ale věděla jsem, že se ten pocit zase vrátí.

Vždycky to tak bylo.

Odtáhla jsem se od dřezu a popadla banán ze smutného ovocného košíku převážně naplněného kousky čokolády, když se ozvalo klepání na dveře. Jeden pohled na hodiny poblíž ledničky mi prozradil, kdo to je.

Od chvíle, co jsem se v osmnácti, tedy před čtyřmi lety, odstěhovala od rodičů, se za mnou každou sobotu v poledne zastavila máma a někdy i celá rodina. Stejně jako jsem já každý pátek navštěvovala Charlieho.

Díkybohu jsem zavřela dveře do ložnice, protože to poslední, co jsem potřebovala, bylo, aby kdokoli z mé rodiny – máma, táta nebo mí dva bratři – viděli malby Reece. Oni ho totiž znali.

Všichni ho znali.

Odemkla jsem dveře, otevřela je, povalila mě vlna horka a velká konvice s hnědou tekutinou se mi ocitla těsně před obličejem. Zavrávorala jsem. „Co to…?“

„Udělala jsem ti sladký čaj,“ oznámila máma a vrazila mi stále teplý plastový džbán do náruče. „Napadlo mě, že už ti došel.“

Uměla jsem připravit za barem skoro jakýkoli nápoj, ale ani zaboha jsem nedokázala udělat sladký čaj. Z nějakého důvodu jsem nezvládla odhadnout ten správný poměr cukru, čajových sáčků a vody. Bylo to nad moje síly.

„Díky.“ Přitáhla jsem si džbán blíž k hrudi, zatímco máma vletěla do bytu jako malé tornádo s krátkými, na ježka ostříhanými hnědými vlasy. „Dneska jenom ty?“

Prudce zavřela dveře a upravila si brýle s červenými obroučkami. Po mámě jsem zdědila nejen malou postavu, ale také zhoršený zrak. Zatracená genetika. „Táta hraje golf s tvým bratrem.“

Předpokládala jsem, že „mým bratrem“ myslela mého staršího bráchu Gordona, protože ten mladší, Thomas, si procházel jakýmsi gotickým obdobím a ke golfovému hřišti by se nepřiblížil ani na pět kilometrů.

„V tomhle horku bude mít nejspíš infarkt, že jo? Je k smíchu, že tam šel. A totéž platí pro Gordona,“ pokračovala a mířila k pohovce z bazaru, kterou jsem si koupila před čtyřmi lety, když jsem se do bytu nastěhovala. Máma se posadila. „Musí se chovat zodpovědněji – tvůj bratr – když mají na cestě moje vnouče.“

Neměla jsem tušení, co má hraní golfu v srpnu společného s tím, že je jeho žena ve třetím měsíci, ale nevšímala jsem si toho a odnesla džbán do ledničky. „Chceš něco k pití?“

„Vypila jsem tolik kávy, že mě překvapuje, že jsem sem nedoletěla.“

Otevřela jsem dvířka ledničky a nakrčila nos. Ustoupila jsem o krok a zírala dovnitř, prsty se mi na uchu džbánu sevřely. „Co to…?“ zamumlala jsem.

„Co tam děláš, drahoušku?“

Dokonale rozhozená jsem hleděla do lednice. Na horní polici vedle přepravky s limonádou ležel dálkový ovladač k televizi. Nikdy v životě bych náhodně nepoložila ovladač nebo cokoli nejedlého do lednice. Nevěděla jsem o nikom, kdo by to udělal, ale byl tady, ležel na polici jako tarantule připravená k útoku.

Pohlédla jsem na okno nad dřezem a žaludek se mi zkroutil, když jsem pomyslela na ten jako blesk rychlý pohyb, který jsem venku předtím spatřila. Nic to nebylo a musela jsem být mnohem unavenější, než jsem si myslela, stejně to ale bylo divné – hodně divné.

Potřásla jsem hlavou a vytáhla ovladač z ledničky, o níž jsem si začínala myslet, že pochází z Krotitelů duchů 2, a uložila dovnitř čaj, aby zchladl.

Máma se otočila na pohovce a poplácala místo vedle sebe. „Posaď se se mnou, Roxanne. Už jsme spolu dlouho nemluvily.“

„Vždyť jsme spolu mluvily včera po telefonu,“ připomněla jsem jí, zavřela dveře a odnesla ovladač zpátky na jeho místo na konferenčním stolku, kde by měl malý hodný ovladač pěkně zůstat.

Máma převrátila hnědé oči, stejné jako moje. „To je už dávno, drahoušku. Tak už si kecni na zadek.“

Tak jsem se posadila na zadek, a sotva jsem to udělala, máma zvedla štíhlou ruku a jemně mě dloubla do ledabylého culíku na hlavě. „Co se stalo s těmi červenými proužky?“

Pokrčila jsem rameny a stáhla si gumičku z vlasů. Měla jsem je dlouhé, sahaly mi až k neexistujícímu poprsí. Až na ty fialové proužky byly tmavě hnědé. Dávala jsem jim dost zabrat, tak moc, že jsem byla sama překvapená, že mi ještě nevypadaly. „Už mě nudily. Líbí se ti fialová?“

Přikývla a za brýlemi přimhouřila oči. „Jo, sluší ti. Hodí se k těm skvrnám na tričku.“

Shlédla jsem na staré tričko ze Stmívání a všimla si, že Edwardův obličej je pocákán fialovou barvou. „No jo.“

„Tak…“ Máma to slovo protáhla tak, že se mi v hlavě poplašně rozezněly zvonky. „Víš, že ta nabídka pořád platí, že jo?“

Páteř mi ztuhla, když jsem se zadívala do její dychtivé tváře. Ta nabídka. Aha. Ta nabídka byla jako živoucí, dýchající berla, o kterou jsem se někdy – no dobrá, skoro pořád – chtěla opřít. Máma mi nabízela, ať se přestěhuju zpátky domů, ve dvaadvaceti, nechám studia počítačové grafiky a obsluhování v hospodě a webového designu, který jsem dělala jen bokem, a věnuju sto procent času své skutečné vášni.

Malování.

Měla jsem vážně štěstí, že by mí rodiče byli ochotni podporovat bezcennou umělkyni, ale nemohla jsem to udělat. Potřebovala jsem svou nezávislost. Proto jsem se od nich odstěhovala a proto mi tak moc dlouho trvá dokončit studium na místní vysoké škole.

„Děkuju,“ řekla jsem a sevřela její teplou ruku ve své. „Opravdu ti děkuju, ale víš…“

Máma si povzdechla, osvobodila svou ruku a sevřela mi tváře do dlaní. Přiklonila se blíž a políbila mě na čelo. „Vím, ale potřebovala jsem se ujistit, že jsi nezapomněla.“ Odtáhla se, naklonila hlavu na stranu a pohladila mě palcem těsně pod brýlemi. „Vypadáš tak unaveně a vyčerpaně.“

„Ježíši, mami, tak tedy díky.“

Ostře se na mě zadívala. „Kdy ses vrátila z práce?“

„Ve tři ráno.“ Povzdechla jsem si, opřela se do pohovky a nechala se tím vším pohltit. „Brzy jsem vstávala.“

„Nemohla jsi spát?“ V jejím hlasu se ozýval soucit.

Máma mě znala. Přikývla jsem.

Chvíli bylo ticho, jak si přehazovala nohu přes nohu. „Viděla jsi včera Charlieho?“

Zase jsem přikývla.

„Samozřejmě že ano,“ poznamenala tiše. „Jak se má můj chlapec?“

Jakmile jsem uslyšela, jak Charlieho nazvala, ještě víc se tím prohloubila ta rána z toho, že jsem ho viděla v jeho současném stavu. Moji rodiče… Bože, když Charlie vyrůstal, byli pro něj mnohem víc rodiče než jeho vlastní máma a táta. Ztěžka jsem si povzdechla a pověděla jí o své včerejší návštěvě a tom, jak si mě Charlie zase nevšímal. V očích se jí zračily obavy, protože si taky pamatovala, k čemu dřív došlo.

Když jsem skončila, máma si sundala brýle a začala si hrát s tenkými nožičkami. „Slyšela jsem o Reeceovi.“

Vytřeštila jsem oči tak, že jsem si myslela, že mi vypadnou z důlků. Slyšela o Reeceovi? O naší společné noci, kdy se ve skutečnosti nic nestalo? Svěřovala jsem se mámě s mnoha věcmi, ale existovala hranice, za niž jsem nešla.

„Myslím, že od něj bylo velice milé, že tě včera vyhledal, aby ti řekl o Henrym,“ pokračovala a mně úlevou spadl kámen ze srdce.

Díkybohu nemluvila o té trapné noci. „Jak ses o tom dozvěděla?“

Usmála se. „Jeho máma mi o tom včera řekla.“ Zatvářila se mazaně. „Myslím, že to není něco, co dělá běžně. Přijde mi to pozoruhodné, Roxy. Hmm, nepřipadá ti to zajímavé?“

„Ach, mami.“ Protočila jsem panenky. Ovšem že věděla, že jsem do něj byla zaláskovaná od chvíle, co se přistěhovali do vedlejšího domu. Byla jsem přesvědčená, že se minulý rok při Díkůvzdání s Reeceovou mámou spolčily a chtěly nás dát dohromady, protože obě dělaly narážky na to, že jsme oba volní, a to tak okatě, že se Reeceův bratr málem udusil bramborovou kaší, jak moc se smál.

Šlo o docela nepříjemné společné posezení dvou rodin, což znamenalo, že příští společná večeře bude ještě horší.

„Je to dobrý chlapec, Roxy,“ hučela do mě máma dál a zněla jako z reklamy na Reece. „Bojoval za svou zemi, a když se vrátil domů, nastoupil do práce, při níž je jeho život v nebezpečí. A co se stalo minulý rok s tím hochem, když musel udělat tvrdé…“

„Mami,“ zasténala jsem.

Podařilo se mi odvést hovor od Reece k prvnímu vnoučeti na cestě. Když už byl tak akorát čas, abych se připravila na svou večerní směnu U Mony, máma mě vřele objala, celá naměkko.

Když se odtáhla, zadívala se mi zpříma do očí. „Nebavily jsme se moc o Henrym a o tom, co žádá, ale chci, abys věděla, že tvůj táta i já tě podpoříme bez ohledu na to, jak se rozhodneš.“

Do očí mi vstoupily slzy. Rychle jsem zamrkala, abych je zahnala. Bože, opravdu jsem rodiče milovala. Byli na mě tak hodní. „Nechci s ním mluvit. Dokonce ani nechci vidět jeho tvář.“

Smutně se na mě usmála a já jsem věděla, co si doopravdy myslí. Byli by rádi, kdybych se té velké staré nenávisti, která se mě držela jako klíště, zbavila. „Jestli to tak chceš, budeme stát za tebou.“

„Chci,“ potvrdila jsem.

Poplácala mě po tváři a pak se vyřítila z domu stejně rychle, jako sem přišla. Až když jsem za ní zavřela dveře, uvědomila jsem si, že nemám čas si ani na chvilku zdřímnout.

A to bylo jedině dobře, protože bych pravděpodobně zase snila o Reeceovi, což bylo to poslední, co jsem potřebovala. Právě v té chvíli jsem si stanovila seznam priorit.

Číslo jedna: Musím se osprchovat. První malý krok.

Číslo dva: Musím o něm přestat snít. To se snadněji řekne, než udělá, ale co už. Má to velkou prioritu, proto to musí být vysoko na seznamu.

Číslo tři: Taky musím přestat malovat jeho hloupý – třebaže sexy – obličej.

A nakonec číslo čtyři: Příště, až se s Reecem setkám, k němu musím být upřímná a říct mu pravdu o té noci. Aspoň to bych mohla udělat. Zbavit se téhle bolesti. Musím to udělat, protože nedokážu přestat myslet na jeho otázku.

Ublížil jsem ti?

Stiskla jsem rty a snažila se nevšímat si toho valounku viny, která mi rozkvetla v útrobách, zatímco jsem kráčela po chodbě. Reece se musel i bez toho srovnat s velkou tíhou viny, nepotřeboval, abych mu to ještě ztěžovala. V ložnici jsem se svlékla, nechala oblečení tam, kde dopadlo, protože mé myšlenky rotovaly kolem toho, jak mu tu zprávu podám.

Měla jsem neblahé tušení, že ze mě nebude mít radost.

Kdybych ovšem věděla, že si něco takového myslí celou tu dobu, už dávno bych to vyjasnila. Vážně. To, že jsem se já cítila kvůli té noci ublíženě, vůbec nebylo tak zlé, jako když si on myslí, že provedl něco opravdu špatného.

Kousala jsem se do rtu a cestou přes místnost jsem minula hluboký šatník. Dveře byly otevřené a nahé tělo mi ovanul studený vzduch, až mi naskákala husí kůže. Nevýhodou viktoriánského domu byl všudypřítomný chlad, dokonce i v létě. Pan Silver mi jednou řekl, že v domě jsou z dřívějška tajné chodby, průchody pod schodišti a skryté dveře za omítnutými zdmi.

Když jsem o tom tak přemýšlela, napadlo mě, že podél zdi mé ložnice vede k bytům nahoru schodiště.

Prudce jsem se otočila a jako blázen jsem dveře šatníku rychle zavřela. Vzhledem k tomu, že jsem byla nahá jako novorozeně, bylo to stejně na dvě věci, ale přesto jsem to udělala.

Zatímco jsem se připravovala do práce, znovu jsem jako posedlá přemýšlela o tom, že si s Reecem budu muset upřímně promluvit. Hluboko uvnitř jsem věděla, že to neskončí dobře a že by mi to mělo být fuk, ale nebylo.

Věděla jsem, že až si Reece uvědomí, že jsem nevyšla s pravdou ven celou tu dobu, nejen že bude litovat té noci, která se ve skutečnosti nikdy nestala, ale taky mě začne nenávidět.

5. kapitola

U Mony bylo v sobotu večer narváno k prasknutí. Protože Jax odjel s Callou do Shepherdu v Západní Virginii, chyběla nám v hospodě jedna síla. Clyde byl poté, co ho minulý měsíc skolil infarkt, kvůli doktorově nařízení stále doma, a Sherwood, náš kuchař na půl úvazku, nevěděl, kde mu hlava stojí.

Byl tu takový shon, že jsem si sotva všimla, jak Nick podstrčil svoje číslo – načmárané na jednom z našich nových ubrousků – holce v ustřižených džínových šortkách.

„Další ztracený případ,“ poznamenala jsem, když jsem se protáhla kolem něj, abych vzala dvě piva.

Přimhouřil na mě oči.

Zahihňala jsem se, otočila se a položila dvě láhve na bar. Ti dva chlapi, co na ně čekali, vypadali, že už můžou legálně pít, a v tmavých džínách a jednobarevných tričkách vyhlíželi obyčejně, ale věděla jsem, že se nepohybují v nejpřátelštějších kruzích. Zahlédla jsem je oba s Mackem, jenž pracoval pro chlápka z Filadelfie jménem Izajáš, o němž každý ve městě a jeho okolí věděl, že se od něj má držet dál. Pracoval v minulém čase, protože během léta skončil Mack s kulkou v hlavě na liduprázdné vedlejší silnici. Z toho, co jsem vyrozuměla, byl on ten, kdo vyhrožoval Calle kvůli její matce a jejím problémům, a Izajášovi se nezamlouvalo, že je pozornost policie upřena jeho směrem.

Tak jsem se na ně vesele usmála. „Na účet podniku.“

Ten starší, s uhlově černými vlasy, na mě mrkl. „Díky, drahoušku.“

Došlo mi, že je dobrý nápad mít pár potenciálních mafiánů v rukávu. Nikdy nevíte, kdy budete potřebovat někoho naučit plavat v cementu. Ha ha.

Tipovala jsem, že je Reece ve službě, takže splnění priority číslo čtyři bylo odloženo. Lhala bych si do kapsy, kdybych řekla, že se mi neulevilo, protože jsem se té chvíle pravdy moc bála. A měla jsem jeho telefonní číslo, takže jsem mu mohla poslat esemesku a požádat ho, jestli bychom se nemohli sejít. Nebo jsem mu mohla tu pravdu napsat do zprávy.

To by ovšem bylo tak ubohé, že bych se v tom cementu musela učit plavat sama.

Dobrou zprávou bylo, že jsem se k tomu v myšlenkách pořád nevracela, protože jsem pobíhala od jednoho zákazníka k druhému a sbírala dýška. Bylo už po půlnoci, když jsem vzhlédla od přípravy ďábelského koktejlu „Sex on the beach“ a uviděla v koutě stát Deana.

Ach, sakra.

Zahlédl mě hned, jakmile jsem se na něj podívala. Kruci. Stála jsem přímo tady a on se díval přímo na mě. Na vteřinu mě napadlo, že bych se schovala za pult.

„Ahoj,“ řekl a našel tu snad jedinou nezabranou stoličku na celém světě. „Jsi v jednom kole.“

Cítila jsem, jak se mi horko žene do tváří. Neodpověděla jsem mu na tu jeho dřívější esemesku. Poté co máma odešla, jsem na to zapomněla. „Jo, dnes je tu fakt… rušno.“ Když jsem vrátila ananasový džus na místo, škubla jsem sebou. Tak rušno, že jsem ani neměla čas napsat textovku? Ubohá výmluva. Otočila jsem se k němu a udržela na tváři profesionální úsměv barmanky. „Co ti můžu dát?“

Pomalu zamrkal. Oči měl modré, ale ne tak jasné jako Reece – zatraceně! Nebudu myslet na barvu jeho očí. „Hm, dám si pivo.“

Přikývla jsem a rychle si pospíšila, abych mu jedno přinesla. Cestou zpátky na mě Nick zvedl obočí, ale mlčel. Položila jsem tácek na bar a na něj postavila pivo. „Zaplatíš hned, nebo ti to mám napsat na účet?“

Zase zamrkal, potom se odtáhl a vylovil peněženku. „Zaplatím hned.“ Podal mi desetidolarovku. „Zbytek si nech.“

„Díky,“ zamumlala jsem a nejradši bych nechala ty peníze na baru, ale musela jsem platit nájem a pak tu byla ta sada nových vodovek, kterou jsem si chtěla koupit, takže… Zhluboka jsem se nadechla, pohlédla na něj a položila ruku na bankovku. „Hele, Deane, opravdu jsem se dobře…“

„Ahoj! Roxy-moxy, ty moje holko!“

Málem jsem při zvuku Katiina hlasu vyletěla z kůže. Otočila jsem se. Překvapilo mě, že se dokázala prodrat dovnitř. Hospoda byla pořád narvaná, a ona byla dokonce obyčejně oblečená. Tak trochu.

Katie pracovala naproti přes ulici v pánském klubu. Jinými slovy byla exotická tanečnice a svou práci milovala. Obyčejně nosívala věci, které by si většina lidí na veřejnost na sebe nevzala. Dnes večer si na své dlouhé nohy natáhla žvýkačkově růžovou kůži a její top na ramínka vypadal jako fialová discokoule.

Dean na ni zíral, jako by spadla z Marsu a rovnou vyrazila do téhle hospody.

„Čau.“ Rychle jsem se vzpamatovala a už ze zvyku jsem popadla láhev tequily a malou skleničku.

„Jak to šlo dnes v práci?“

Lokty si prorazila cestu mezi starší ženou a Deanem a vklouzla do toho miniprostoru. „Byla to tak strašná nuda, že jsem málem u tyče usnula.“

„To by skončilo špatně.“ Nalila jsem jí panáka.

„Takže v neděli máš volno, je to tak?“ Přerušil nás Dean a přitiskl si paže blíž k tělu, jako by se bál, že se Katie dotkne a něco od ní chytne.

Nelíbilo se mi to.

Katie se zahihňala a omotala prsty s ledově modrými nehty okolo skleničky. „Má volno, ale nestráví ho s tebou, jestli tvé příjmení není Winchester.“ Povytáhla obočí a prohlédla si ho, zatímco mě spadla brada. „A ty očividně nejsi Dean Winchester.“

„No dovol?“ vyprskl a tváře mu zrudly.

„Co je?“ Pokrčila opálenými rameny. „Zlato, jen ti hezky vysvětluju, že u ní nemáš žádnou šanci.“

„Katie,“ sykla jsem na ni.

Dean se ke mně otočil.

„Je trapnej,“ zamumlala Katie.

Střelila jsem po ní pohledem.

Našpulila rty, poslala mi vzdušný polibek a potom do sebe najednou kopla toho panáka. „Pamatuj, co jsem ti říkala.“ Práskla skleničkou o pult a žena vedle ní ji s povytaženým obočím sledovala, jak odchází ze svého místa. Katie se poklepala prstem ze strany po hlavě. „Už ses setkala s tím mužem, se kterým strávíš zbytek svýho života.“

Ach, proboha. Teď jsem si vzpomněla, že mi říkala, že jsem lásku svého života už potkala. Opírala se přitom o svoje jasnovidecké schopnosti, o nichž prohlašovala, že se u ní projevily poté, co při tancování upadla u příliš mastné tyče.

Takové věci se stávají jenom lidem, které znám.

Velice jsem pochybovala, že jsem svou životní lásku ještě nepotkala – nebo jsem v to alespoň doufala – ale to nebylo to jediné, co mi řekla. Jedna z věcí, co mi kdysi předpověděla, se už splnila.

Mělo to co dělat s Reecem.

Katie se zašklebila na Deanova záda. „A není to tenhle. Každopádně, Roxy-moxy, pořád platí, že si spolu zítra dáme vafle?“ Jakmile jsem přikývla, zamávala na mě prsty. „Čauky.“

S trochu přihlouplým výrazem jsem ji sledovala, jak cestou ven z hospody našlapuje. Katie jsem znala už hodně dlouho, ale pořád mě dokázala vyvést z míry.

„S tou holkou je něco špatně,“ poznamenal Dean otráveným hlasem. „Nechápu, jak se s ní můžeš bavit.“

Sjela jsem k němu pohledem. „Vůbec nic špatně s ní není.“ Oči mu překvapením zablýskly. „Omluv mě, ale právě teď mám moc práce.“

Znovu zamrkal. „To je v pohodě. Promluvíme si později.“

Otevřela jsem ústa, abych mu řekla, že k tomu nedojde, ale rychle se otočil a zmizel v davu. Zavrtěla jsem hlavou a přesunula se k opačné straně baru. Nickovi jsem nemusela říct ani slovo, protože si se mnou vyměnil místo, a já se vrhla do objednávek. O něco později jsem vzhlédla a nepříjemně se střetla s Deanovýma očima. Poté už jsem ho neviděla.

Zbytek noci utekl jako voda. Naposledy jsme roznesli objednávky a potom vyklidili hospodu, než jsme spočítali tržbu a srovnali pokladnu. Když jsme s Nickem tuhle práci dělali, obvykle jsme si u toho jenom pouštěli hudbu. Většinou jsem našla nějakou hodně otravnou písničku a pustila ji, ale dnes jsem na to neměla náladu.

A Nick měl očividně potřebu si povídat. „Kdo byl ten chlápek, co jsi tu s ním mluvila?“

Zavřela jsem pokladnu a načmárala součet do tabulky, kterou vytvořil Jax. Jednoho dne bude z tohoto podniku skutečná hospoda a budeme mít pokladní systém. Dívka může snít. Povzdechla jsem si, otočila se k Nickovi a opřela jsem se o bar, zatímco uklízel. „Jenom jeden chlápek, se kterým jsem šla na rande.“

„A skončí to jenom u jednoho rande?“

Pokrčila jsem rameny. „Jo. Nemám zájem.“

Hodil si utěrku přes rameno a došel ke mně. „Budou s ním problémy?“

Oba kluci – Jax i Nick – dokázali být trochu moc ochranitelští, a stejně tak Clyde. „Ne, nebudou s ním problémy. Myslím, že mu dnes došlo, že nemám zájem.“ Naklonila jsem hlavu na stranu. „Kromě toho nejsem tvoje mladší sestra, takže ode mě nemusíš odhánět všechny kluky.“

„Nemám mladší sestru.“

„To je fuk.“

„Ale mám mladšího bráchu.“ Položil ruce z obou stran vedle mě a sklonil bradu. Takhle zblízka jsem viděla, že má oči spíš zelené než hnědé. A proboha svatého, stáli jsme fakt blízko jako nějací poníci. „A Roxy, nepoužil bych slovo sestra, když o tobě přemýšlím.“

„Cože?“ Brýle mi začaly klouzat z nosu.

„Klidně bych si to s tebou rozdal,“ oznámil. Jenom tak. Prásk. Přímo do tváře.

Vytřeštila jsem oči a projel mnou šok. Nick o mě nikdy neprojevil ani ten sebemenší zájem. „Hm…“

Zkroutil rty do poloúsměšku. „Ovšem pak bych tady nemohl pracovat, proto k tomu nedojde. Pravděpodobně bych kvůli tobě udělal výjimku, ale to není hlavní důvod, proč bych…“ pohnul rukou a poklepal mě po špičce nosu, „se tímhle směrem s tebou nevydal.“

Minutku jsem na něj zírala, polichocená a… jo, pěkně ohromená. „Díky. Asi.“

Mrkl na mě a potom se odtáhl. Popadl z ramene utěrku, sebral čistič ve spreji a postříkal barový pult. Chvíli mi trvalo, než můj mozek opět začal pracovat. Upravila jsem si brýle.

„No, já bych… se s tebou klidně vyspala, ale bylo by to pak prostě trapný.“

Nick se uchechtl.

„Takže… ty se opravdu s holkama jenom vyspíš a pak už je nechceš vidět?“ Zvědavost možná zabila kočku, ale šlo o mého nejlepšího kamaráda.

„Nejsem na vztahy.“

„Vidět se s někým víc než jednou není vztah,“ namítla jsem logicky, aspoň podle mě. „Teda, skoro dokážu pochopit, že se s holkou nechceš znovu vyspat, ale ani se s ní nevidět?“

Ohlédl se na mě přes rameno. „Prostě jsem už takovej.“

„No dobrá,“ zamumlala jsem a potřásla hlavou. „Nejsi ty lamač ženských srdcí?“

Jenom si odfrkl. Krátce po té opravdu divné noci U Mony – aspoň z mého pohledu – jsme to zabalili. Klíče jsem měla já, proto jsem nedávala pozor, co se děje venku, když Nick otevřel dveře. S pozorností upřenou na zámek jsem si nejdřív myslela, že ten tichý smích, který z něj vybublal, má něco společného se mnou. Teprve když jsem hodila těžký svazek klíčů do kabelky a otočila se, došlo mi, čemu se směje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzdej se mi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.