© Jiří Pabián, 2015

ISBN ePUB 978-80-87835-87-6

ISBN Mobi 978-80-87835-88-3

Kapitola 1

„Dělej…! Nekoukej…!“

Adam se snažil zachovat klid. Situace byla příliš vážná, než aby reagoval na Renatin zbytečně podrážděný tón.

Právě řešil zásadní otázku, jestli opravdu nebude potřebovat mobilní telefon. Nakonec ho stejně sebral z nočního stolku a zastrčil do postranní kapsy krátké černé bundy. Dvakrát zkontroloval, jestli je zip na kapse úplně zatažený.

„Co s tím budeme dělat?“

Ukázal na dva skořepinové kufry, stojící v pozoru vedle sebe. V tomhle stísněném prostoru se mu zdály až nesmyslně obrovité.

„Co jako…?“ Renata se už poněkolikáté protahovala povážlivě úzkou uličkou mezi postelí a zavazadly, ale zjevně nechápala otázku.

„S tímhle přece nikam nedojdeme. To je snad jasný, ne? Proto jsem vzal ty bágly.“

„No počkej… a co bude s těma kuframa?!“

„Jak to mám vědět?“

„No to bys měl vědět!“

„Proč já?“

„Když jsi tak skvěle věděl, že s nima nikam nedojdeme?“

„Hele, nezkoušej mě pořád.“

„Já tě nezkouším, já ti nadávám.“

„Tak nenadávej… Vím toho přesně tolik co ty… Vezmi si hlavně nějaký pořádný boty.“

„Jaký pořádný boty?!“

„Ve kterejch něco ujdeš.“

„To bys mi musel nějaký koupit.“

„Nech toho, prosím tě.“

„Tak toho nech ty.“

„Uklidni se a poslouchej mě.“

„To zrovna…“

„Tak chceš se rozumně bavit nebo ne?“

„S tebou?“

„Jo, se mnou!“

„Nechci.“

„Do prdele, poslouchej mě chvíli!“

„Do prdele jdi ty…“

„Mohl bych prosím něco říct?“

„Samozřejmě… jen si mluv…“

„Podle mě budeme muset vzít jenom to nejdůležitější, co se vejde do báglů. Je přece nesmysl tahat tohle všechno s sebou, když nevíme…“

„Co nevíme?“

„Nic.“

„Já ti nerozumím.“

„Vůbec nevíme, kam vlastně jdeme.“

„To je snad jejich starost, ne?“ Renata ukázala prstem kamsi do stropu.

„Ale musíme počítat s tím, že…“

„Nech toho, ty Robinsone bláznivej… Co myslíš, že asi tak budeme dělat? Že se půjdeme někam utábořit jako indiáni?“

„Přesně tak! Přesně tak to dopadne… Nebo sis myslela, že nás odvezou autobusem do hotelu?“

„Hele, neser.“

„Tak neser ty.“

Ze stručného hlášení palubního rozhlasu se pasažéři na trajektu před několika minutami dozvěděli jen to, že zakotvili u blíže neurčeného pobřeží.

Následovala důrazná výstraha: Nikdo zatím v žádném případě nesmí opouštět kajutu…

Renata si dala ruce v bok.

„Budeš na mě koukat, nebo mi pomůžeš to otevřít?“

Adam s okázalou nechutí a zlostí povalil kufry na zem a začal do nich kopat.

Renata klidně počkala, až se vyblbne, a pak je otevřela sama.

Začala se ve věcech demonstrativně hrabat…

Adam měl pocit, že Renata přehazuje jedno přes druhé schválně tak, aby se kufr už nedal nikdy zavřít.

Naštěstí si s sebou Renata přece jen vzala jedny boty bez podpatku. Byly to luxusní kožené holinky, které si před lety pořídila na romantický víkend v Paříži. Tenkrát velmi správně předpokládala, že se tam asi bude hodně chodit pěšky. V průběhu nákupního běsnění, jako obvykle těsně před cestou, náhodou narazila na něco, co se zdálo velmi pohodlné, zároveň přijatelně elegantní a nepadalo jí z nohy, což býval při její extrémně malé velikosti opravdu velký problém.

Renata si je nazula. Byly jako nové. Vlastně je na sobě měla jen dvakrát.

„Vidíš, pitomče…“

„Co je?“

„Nic! Jenom že mě zbytečně stresuješ…“ Zlostně si odfoukla vlasy z obličeje. „Už jsem se z toho zase zpotila…“

Vyhrnula do pasu černé přiléhavé tričko a popotáhla si legíny. Adam se jako vždycky, když se stal svědkem téhle familiární procedury, mlsně podíval, jak se pod tenkou napnutou látkou rýsuje její klín…

•

Seznámili se na fakultě, když Renata nastoupila do prvního ročníku. On byl o rok výš.

Oba bydleli na koleji. Potkali se poprvé v jedné z velkých umýváren, které byly podle místních zvyklostí považovány za společné pro obě pohlaví, byť to tak původně nebylo zamýšleno. Jisté omezené právo na soukromí se respektovalo snad už jen za závěsem ve sprchách.

Poměry, které jinak v tomto ubytovacím zařízení obecně panovaly, byly velmi volné. Poslední, co by kdo řešil, bylo to, jestli tady někdo někoho náhodou uvidí v poněkud skromnějším oblečení nebo třeba i bez něj…

Mělo to své výhody i nevýhody. V domácké módě dívek přicházejících provést ranní nebo večerní hygienu totiž drtivě převažovala kombinace vytahaného trička a bombarďáků s barevnými medvídky nebo srdíčky, v lepším případě se sugestivními anglickými nápisy, představujícími dny v týdnu… Součástí podivné uniformy bývaly též odpudivé žabky, díky pokročilému stupni opotřebení často padající z nohou, a tak je jejich rozcuchané a věčně zívající majitelky – podobné zuboženým Kristovým věrozvěstkám – na svých prstech s okopanými nehty vláčely za sebou…

A pak přišla Renata.

Ve ‚společné‘ umývárně se objevila v červené přiléhavé sukni s rozparkem končícím vysoko nad kolenem a v krátkém bílém svetříku, těsně obepínajícím její prsa a štíhlý pas. Na nohou měla tmavohnědé lodičky.

Malovala se před zrcadlem.

Jak se zdálo, byla to první holka v téhle zvláštní vysokoškolské společnosti, která nedává přednost džínám po starším bráchovi nebo sestavě ošoupaných kazajek a dlouhých batikovaných výtvorů neurčitého původu…

Začali se potkávat každý den. Vždycky se pozdravili a prohodili spolu pár slov.

Pak se Adam odvážil Renatu navštívit. Její spolubydlící ale bohužel nenapadlo vzdálit se ani na okamžik a s velkým zájmem se snažila zapojovat do rozhovoru. Příjemná, ale trochu těžkopádná konverzace netrvala dlouho a skončila tím, že si Adam odnesl kousek štrůdlu a skleničku malinové šťávy…

Teprve za dalších čtrnáct dní se společně vydali do kina, což býval slibný začátek vážně míněného seznamování.

Zdařilá akce měla ještě úspěšnější pokračování u Adama na pokoji. Po několikahodinovém prudce inteligentním rozhovoru, vyznání vzájemných sympatií a opatrných dotecích dlaní došlo k prvnímu polibku…

Stihnout se toho dalo ještě mnohem a mnohem víc, ale zkomplikovala to láska. Ta oddálila první milování, kterým se jinak za normálních okolností obvykle začínalo a dost často také končilo.

Na kolejích bývalo zvykem, že v případě vzniku perspektivního páru kamarádi zbytečně nepřekáželi a maximálně se uskrovnili, popřípadě i dočasně přestěhovali a uvolnili tak dostatek prostoru pro ‚novomanžele‘.

Ani Renata s Adamem tohle řešení nepokládali za nepatřičné. Ačkoliv jejich vztah stále probíhal, jak se říká, ve vší počestnosti, nebylo od věci vyzkoušet si už v samém začátku, jestli je úroveň oboustranného nadšení večer před usnutím alespoň srovnatelná s tím, co nastane ráno po probuzení.

V jejich případě se ale ukázal pravý opak obecného předpokladu.

Jednak si navzájem ani v nejmenším nepřekáželi. Všechny jejich rutinní činnosti probíhaly nějakým zázrakem nerušeně dál, paralelně vedle sebe, jako podle předem připraveného počítačového programu.

Renatě se zamlouvalo i to, že Adam byl schopen a ochoten připravit pro oba docela obstojnou snídani, a tak se mohla v klidu věnovat jenom sama sobě a dopřát si dostatek času pro každodenní náročnou zkrášlovací proceduru.

Jelikož byli oba jedináčkové, měli poněkud odlišné představy o společném soužití než většina jejich vrstevníků. Oba ctili právo na soukromí. Snažili se je respektovat i jeden před druhým. Vůbec je nenapadlo, že by se spolu mohli chodit sprchovat, jak se to běžně praktikovalo v případě podobných dvojic, a ani v pokoji se před sebou neukazovali nazí, ale maximálně v županu, a dokonce se i oblékali každý zvlášť – v oddělené předsíňce, velmi prakticky vytvořené zástěnou napevno nainstalovaných šatních skříní.

Renata začala připadat Adamovi jako jeho nejlepší kamarád. Byla zábavná, veselá a měla až podezřele podobné zájmy. Dalo se s ní cokoliv podniknout a hlavně vždycky a o všem povídat. Nebylo divu, že Adam nemyslel téměř na nic jiného než na Renatu, a podle všeho i ona k němu cítila víceméně totéž.

Na první pohled se mohlo zdát, že se chovají jako bratr a sestra, což bylo celkem pochopitelné, protože soužití se sourozencem nikdy nepoznali a teď si je možná dodatečně nahrazovali…

Snad prvním momentem, který v Adamovi vzbudil jednoznačnou touhu po zcela jiné formě sbližování, byl okamžik, kdy se v jeho skříni objevila na úhledně složeném komínku oblečení Renatina podprsenka.

Další výzva na sebe nenechala dlouho čekat. V průběhu jednoho studijního podvečera si Renata, sedící na židli vedle postele, kde Adam ležel na zádech se skripty v ruce, zula boty, opřela obě chodidla o desku psacího stolu a její sukně v této netypické pozici sklouzla po stehnech…

Ještě výraznější zesílení Adamova zájmu přinesla nová součást ranního rituálu. Renata se přestala líčit v umývárně a přesunula těžiště dekorativních úprav do takzvané předsíňky k velkému zrcadlu těsně vedle dveří. A protože z nějakého důvodu nezatáhla závěs, bylo na ni průchodem mezi skříněmi dobře vidět od psacího stolu, kde se v tu dobu už Adam pokoušel učit. Nedalo mu to a začal Renatu pozorovat…

Byla v podstatě téměř oblečená a měla dokonce obuté boty. Jen přitom ještě neměla sukni…

Konečně se mohl v klidu podívat na celé její krásně tvarované nohy i zadek a přesvědčit se, že Renata je jednou z mála v té spoustě budoucích intelektuálek, která se nemusí stydět za svoje prádlo a umí si natáhnout punčocháče tak, aby jejich rozkrok neměla deset centimetrů pod tím svým.

•

„Nečum na mě!“ utrhla se na něj Renata.

„Já nečumím.“

„Čumíš.“

„Tak čumím.“

„Jenže mě to znervózňuje.“

„A co mám dělat?“

„Dělej něco užitečnějšího.“

Adam se začal starostlivě rozhlížet po pokoji. Marně předstíral, že ještě hledá něco důležitého…

Jediné, co mu připadalo opravdu potřebné a co naštěstí doma nezapomněl, byl vojenský zavírací nůž. Dostal ho před pár lety k Vánocům. Výslovně si o tenhle podivný dárek řekl.

Zvláštní nápad.

Byl to sice malý, ale opravdu kvalitní, velmi pevný a ostrý nástroj. Údajně součást výzbroje námořní pěchoty.

To bylo ale v podstatě všechno.

Nic dalšího s sebou neměl ani on, natož jeho manželka, která o sobě okázale prohlašovala, že rozhodně není holka do nepohody.

„Já se ti fakt divím.“ Renata nasadila smířlivější tón.

„Co zas?“

„Ty víš moc dobře.“

„Nevím.“

„To nevadí. Klidně mě pozoruj, když tě to ještě baví.“

„No jo, baví.“

„Tak toho nech.“

„Ty toho nech.“

„Můžeš mi říct, čeho mám já nechat…?“

„Ničeho.“

„Nech se vyšetřit.“

„Tak mě neznervózňuj.“

„Tak já tě znervózňuju?“

„Jistě.“

„A čím, prosím tě?“

„Ale ničím… Nech to bejt…“

„Hm… To bude možná proto, že se necháš tak snadno nachytat, že jo?“

„Nachytat?“

„Ty jsi totiž strašně průhlednej…“

„Jak jako…?“

„A hloupej.“

„Na to už sis mohla zvyknout.“

„Co mi zbejvá?“

„Tak vidíš…“

Adam se zjevně připravoval něco dodat, ale Renata ho přerušila: „Buď zticha.“

„Vždyť nic neříkám…?“

„Ale díváš se tak, že přesně vím, co chceš říct.“

„To je zajímavý. Tak co chci říct?“

„Určitě něco slizkýho.“

„Slizkýho?“

„Jo.“

„A co?“

„Prosím tě, nech si ten mongoloidní výraz a nebuď trapnej… A nekoukej mi pořád mezi nohy…“

„To teda nekoukám.“

„Tak buď radši zticha, nebo dostaneš loktem do nosu…“

„Tak už dost. Musíme sbalit ty bágly…“

„Tak bal.“

„Ale ty mě pořád vytrhuješ.“

„Já jsem nezačala.“

„Jasně. Omlouvám se všem přítomným…“

„To nemusíš.“

Stáli teď svorně vedle sebe a zírali do otevřených kufrů, které zabíraly vedle postele téměř celou volnou plochu podlahy kajuty.

Adam se mračil. Zjevně nechtěl začít hrát velmi nevděčnou roli toho, kdo bude určovat, které z drahocenného oblečení obětovat…

Renata ho naštěstí předběhla: „To nemá cenu. Já nepotřebuju nic.“

„Počkej, neblbni. Něco snad… prádlo nebo tak…“

„Kašlu na to. Co bych se starala. Buďto všechno, nebo nic.“

„Jak chceš.“

Adam sáhl kamsi dospod a vytáhl několik svých bílých triček. Začal je cpát do postranní kapsy báglu. Nevydržel to a začal hledat také v Renatiných pečlivě srovnaných vrstvách oblečení uložených v igelitových pytlích.

„Nehrabej mi v tom. Řekla jsem snad, že nic nechci.“

„Alespoň na převlečení…“

„Ne.“

„Hele, vážně už toho nech. Musíme se připravit.“

„Na co?“

„Na co…? Na všechno.“

„A jak?“

„To já přesně nevím, ale…“

„Tak se uklidni.“

„Já jsem přece klidnej.“

„Nevypadáš.“

„A ty jsi klidná?“

„No asi ne, když mě takhle vytáčíš… A úplně zbytečně.“

„Zbytečně?“

„Samozřejmě.“

„To si nemyslím.“

„Ne? Tak to jsi to vylepšil.“

„Ale já nechci nic vylepšovat.“

„Ty mě fakt úplně zničíš. A přitom víš, jaká jsem…“

„Hele… Každou chvíli musíme…“

„Co?“

„Bude asi nějakej přesun… nebo co já vím?“

„No a…?“

„Co no a…? To je jasný, ne…? Tohle není žádná legrace. Nikdo nebude čekat, až se milostivě rozmyslíme, jestli…“

„A to mám držet hubu a stát tady v pozoru?“

„To ne. Musíme jenom čekat.“

„Vždyť čekám.“

„Tak fajn.“

„No tak se uklidni.“

„Já jenom, že až řeknou, tak to bude fofr…“

„Ty jsi magor.“

„No jo, jistě…“

„Úplnej magor…“

„Jasně… Hlavně jestli jsi připravená?“

„Já jsem připravená… To ty se tady kroutíš jako holub a přitom ještě nejseš obutej…“

•

Krátce po seznámení Renata působila dojmem bezelstné dobrosrdečné duše, jejíž jedinou politikou byla spokojenost toho druhého. Vždycky uměla být příjemným a ve své podstatě nepostradatelným společníkem, připraveným kdykoliv k jakékoliv zábavě.

Adam byl naprosto unešený skutečností, jak skvělou holku si našel.

Rozuměli si prakticky ve všem, co se zdálo důležité. Poznali se v pravý čas a na správném místě.

Renata patřila ke skupině těch, jejichž dětství a dospívání výrazným způsobem ovlivnila literatura. Její představy se hemžily scénami, ve kterých romantičtí hrdinové vykonávají statečné skutky, doplňují je velkolepými výroky, svědčícími o mimořádné inteligenci, a při tom všem vždy a za všech okolností chrání zájem nějaké okouzlující urozené dámy. Její pomyslná laťka byla ale ještě mnohem výš. Hrdina nemohl být jen tak leckdo. Pokud by stejný skutek vykonal obyčejný muž, nebylo by to ono. Vysoká šlechta, to byl oblíbený základ jakýchkoliv úvah. Vstupenkou do jejího světa byla výjimečnost v každém ohledu.

Snaha ztělesnit tyto představy v praxi by měla ovšem zákonitě v naprosté většině případů narážet na nepřekonatelné překážky. Pro Renatu ale ani tohle neznamenalo ve vztahu s Adamem žádný problém. Řešení bylo jednoduché a prosté. Renata pevně věřila tomu, že Adam je její romantický hrdina. Jen potřebuje trochu času. Dospět, dostudovat, dozrát, prosadit se…

Pak bude přesně takový, jakého si ho vysnila. Snění ostatně tvořilo velmi významnou součást Renatiny osobnosti a rozeznat, kde končí realita a začíná říše fantazie, někdy nebylo lehké a vlastně ani možné.

Renata se se svými nejniternějšími pocity nijak netajila. Prezentovala je obdivuhodně přímočaře a výstižně. Vyzařovala z nich především jasná kategorizace takzvané mužské a ženské role, kterou současný svět veskrze odmítá…

•

Kapitola 2

Když Adam znovu pečlivě uzavřel oba velké kufry, spokojeně se posadil na postel. Měl ze sebe radost. Donutil Renatu nacpat do báglů alespoň pár kousků oblečení, které určitě přijdou vhod. Ale ten zbytek věcí, který stále zůstával v kufrech, byl evidentně ve vážném ohrožení…

„Snad nám někdo poradí, kam máme ty věci dát? Když nás s tím pustili dovnitř, tak se to musí nějak vyřešit…“

Renata se na něj podívala a s ledovým klidem pronesla: „Jo, dáme to do úschovny.“

„Do jaký úschovny…?“

„Ale prosím tě… Proč bysme to neměli brát s sebou? Jak jsi na to vůbec přišel, že tady musíme ty kufry nechat?“

Díval se na Renatu zcela nechápavě.

Pak si uvědomil, že vlastně nemá žádný důvod předpokládat, že dál už budou muset pokračovat jako nějaká horolezecká expedice jen s báglem na zádech.

Zdálo se mu to ale víc než pravděpodobné. S kufrem, zvlášť takhle obrovským, nikam nedojdou.

„Možná máš pravdu. Proč bychom je nemohli dát do úschovny? Přesně tak. Prostě nám je nějak označí a zatím se nechají na lodi, než…“

„Než co…?“

„To já nevím.“

„Tak vidíš… Nic tady nechávat nebudeme.“

Už skoro dvě hodiny marně čekali na instrukci, jak postupovat dál.

Od chvíle, kdy se dostali na palubu, se toho hodně změnilo. Příval informací, na který byli do té doby zvyklí, ustal.

Možnost komunikace s kýmkoliv, kdo by snad měl být zodpovědný za cokoliv dalšího, nebyla k dispozici.

Zřejmě byl plán evakuace podrobně zpracován jen do fáze nalodění.

Posledním důsledně koordinovaným úředním úkonem bylo přidělení čísla kajuty a orientační plánek, podle kterého se tam dostali…

Adam se svalil na záda na pečlivě ustlané lůžko.

„Teď jsem tu deku rovnala…“

„Promiň, já to pak udělám.“

Kajuta nebyla velká, ale pro dva poskytovala vcelku přiměřený komfort. Adama zaujalo dokonale praktické řešení interiéru. Všechno, včetně postele, nočních stolků a několika polic, vypadalo jako srostlé dohromady, jako vysoustružené z jednoho kusu materiálu. Také osvětlení tvořilo integrální součást stěn a stropu – bez jediného přerušení hladkého plastového povrchu.

Monotónní světle šedivá barva působila depresivně. Navíc tu nebylo vůbec nic, co by se dalo přemístit. Ani jediná židle nebo alespoň stolička nebo třeba jenom odpadkový koš. Dokonce ani pohárek na vodu. Zkrátka nic, co by nebylo pevně spojeno s konstrukcí kajuty.

Snad ještě horší bylo naprosté ticho. V noci i ve dne. Adam to nikdy předtím nepotřeboval, ale tady si musel poprvé v životě vzít dva prášky na spaní, které naštěstí měla jeho prozíravá manželka vždycky při sobě.

Televizi neměli. Na čtení se nemohl soustředit. Jedinou zábavou byly písničky z Renatina mobilu.

I v tomhle měla pravdu!

Člověk nikdy neví, kdy se mu taková hloupost bude hodit. Poslouchali je skoro celý den. Některé už uměl nazpaměť…

Na chodbě kdosi vykřikl něco nesrozumitelného.

Než se ale stačil Adam obout a vyběhnout, aby zkontroloval, co se děje, už tam nikdo nebyl.

Díval se otráveně na tmavý koberec, který pokrýval podlahu dlouhé chodby. V kajutě měli bohužel plastové úplně všechno…

Vrátil se, zavřel za sebou dveře a několikrát zkontroloval, že jsou opravdu zamčené.

„Vidíš, ty debile!“

„Co?“

„Možná jsi něco prošvihl.“

„Co bych asi tak prošvihl?

„Určitě něco důležitýho.“

„Neblbni…“

„Hlavně že honíš mě.“

„Co šílíš?“

„Štve mě, jak se chováš.“

„Proč zase, proboha?“

„Protože tohle nesnáším. Pořád si hraješ na odborníka a velkýho hrdinu, ale když je fakt potřeba něco udělat…“

„Tak tohle neříkej. To bys mě naštvala. Vůbec nic jsme neprošvihli. Všechno se včas dozvíme. Až doteď to přece tak fungovalo. Prostě to jen chvilku trvá. Tohle není autobus, abys mohla vystoupit za minutu…“

Adam utvrzoval hlavně sám sebe v přesvědčení, že je stále všechno pod kontrolou a žádná větší komplikace nehrozí.

Ani teoreticky.

Na tak velké lodi není pár hodin vůbec žádná doba. Možná už právě teď část cestujících organizovaně vystupuje. Proč by to ale měli oznamovat těm ostatním? Až na ně dojde řada, dají vědět. To je přece jasné. Jen tak něco oznamovat, pokud se jich to netýká, nemá smysl. On by to neudělal jinak, kdyby téhle lodi velel. Prostě by postupoval přesně podle plánu. Tohle opravdu není žádný zájezd. Všichni musí být trpěliví a něco vydržet. Mohou být rádi, že se sem vůbec dostali.

A aby mohl každý trouba otravovat posádku s pitomými dotazy, to by on sám určitě nedovolil.

Takže se zkrátka musí jenom čekat…

Stejně je ale bezohledné nechat tolik lidí trčet v podpalubí. Kdyby tu alespoň byla okna. Ale takhle nikdo neví, na čem je.

Už si téhle hrobky užili dost.

A aby toho strádání nebylo málo, nedostali vůbec nic k jídlu! Ještě že si s sebou vzali vlastních zásob na cestu o hodně víc, než jim řekli.

Dalo se to předpokládat. Všichni ostatní určitě udělali totéž. Ti, co tohle všechno zorganizovali, nemohli myslet úplně na všechno. Vždycky se na něco zapomene. To je normální.

Je to v podstatě zázrak, že se podařilo uskutečnit tak neuvěřitelně náročný projekt. Přesunout za několik týdnů desítky, možná stovky milionů lidí…

Díval se na Renatu, která podle jeho názoru zjevně vůbec nechápala, co se s nimi děje a hlavně co se teprve dít bude. Byla stále upravená, namalovaná a učesaná, jako kdyby se chystala na večírek. Nezapomněla pochopitelně ani na nehty. Tak sytě růžová barva se opravdu nedala přehlédnout.

Zdála se mu hubenější než dřív, i když to možná způsobovala černá barva oblečení, která ještě víc zeštíhlovala její drobnou postavu.

Renata začala urovnávat přikrývku, kterou Adam pořádně zválel a pochopitelně neuklidil, jak slíbil…

„Já vím, že za to nemůžeš…“ Renata nasadila nebývale milý tón.

„Za co?“

„Promiň, že jsem na tebe křičela.“

„To je v pohodě…“

„Mě to moc mrzí… promiň.“

„Prosím tě, proč se omlouváš?“

„Já jsem hrozná.“

„Ale nejsi.“

„Měl bys mi dát pár facek.“

„Proč, proboha?“

„Ty se nezlobíš?“

„Ne.“

„Ty jsi prostě lepší než já… A já ti to závidím… a proto tě tak štvu. Proto ti dělám takový lumpárny.“

„Nic mi neděláš.“

„Ale dělám.“

„To je v takový situaci normální.“

„Není to normální. A neříkej, že to je normální.“

„Tak není.“

„Ne, není.“

„No a co?“

„Tebe to neštve?“

„Proč?“

„Že jsem taková…“

„Ne.“

„Určitě tě to trochu štve. A jenom proto, že mě máš tak nekriticky rád, tak mi to toleruješ. Ale to neděláš dobře.“

Adama tenhle způsob rozhovoru přestal bavit.

„Tohle jsou všechno blbosti.“

„Jak myslíš…“

„Fajn. Takže budeme zase chvíli uvažovat konstruktivně.“

„To je na tobě, aby sis to zhodnotil.“

Adam pokrčil rameny a zatvářil se, jako by usilovně přemýšlel.

„Musíme hlavně někde sehnat vodu.“

Pohled, který na něj Renata vrhla, teď poprvé vypadal opravdu vyděšeně.

„Tahle z kohoutku snad bude pitná…“

„Počkej… Vodu…?“

„Tu naši už jsme vypili.“

„Jak to?“

„Kolik myslíš, že jsme toho s sebou mohli vzít?“

„Říkal jsi, že máme vody dost.“

„To jo, ale…“

„To chceš říct, že nemáme co pít?“

„Říkám, že jedině z kohoutku.“

„Já to teda zkoušet nechci.“

„Tak to zkusím já.“

„Radši ne.“

„Ale prosím tě… Vždyť jsme si v tom čistili zuby.“

„Já bych to nedělala.“

„Když tak si dám panáka.“

„Radši s tou whiskou neplejtvej.“

„To už je fuk.“

Adam vytáhl ještě téměř plnou hranatou láhev.

„Dej mi taky loka.“

Renata se důkladně napila a plácla sebou na postel, kterou před chvilkou už podruhé tak pečlivě ustlala. Když se na ni Adam podíval, zdálo se mu, že má zvlhlé oči. Sedl si k ní a začal ji hladit po vlasech.

„Copak je…?“

„Nic, dobrý.“

„Ty pláčeš?“

„Ne,“ ohradila se Renata, i když to bylo víc než zřejmé…

„Ale vypadá to tak.“

„Lehni si ke mně.“

„Mně se moc nechce.“

„Lehni si, prosím…“

„Už jsme se naleželi dost.“

„Jenom na minutu.“

„Na minutu?

„Tak na pět minut.“

„To ani nemá cenu.“

„Ty jsi ošklivej.“

„No jo, tak jo.“

Neochotně se položil vedle Renaty.

„A ohřívej mě.“

Přitulil se k ní z boku a ruku položil na její pas.

„Dobrý?“

„Pojď ještě blíž.“

Posunul se.

„Ještě víc.“

„Jak víc?“

„Obtoč se kolem mě.“

„To už víc nejde.“

„Ale jde. Snaž se.“

„Já se snažím.“

„Nesnažíš.“

„Snažím.“

„Tak se snaž víc.“

„A jak?“

„Zuj si boty… a mně taky.“

Zvedl se a splnil příkaz.

„No vidíš.“

Překulila se na bok a pokrčila nohy.

„Ty víš, že zrovna tohle mám tak ráda, a ty bys mi to nechtěl dopřát.“

Přisunul se k ní zezadu tak, až se vzájemně dotýkali prakticky celou plochou těla.

„Tak se mi to líbí.“

„To jsem rád.“

„Ty jsi strašně teplej.“

„Jo?“

„Jako kamínka…“

„Je to příjemný?“

„Úžasně.“

„Ale ne moc pohodlný.“

„Tak si nějak poraď…“

„Já už fakt nevím jak.“

„Mám ti pomoct?“

„Ale ne, už je to dobrý.“

„Vidíš… takhle zůstaň.“

Hlazení se z jejího boku velmi rychle přesunulo pod tričko na holé břicho.

„Bříško můžeš…“

Za chvíli už ale směřoval trochu moc dolů.

„Víš co? Nech tu ruku na mně jenom tak volně položenou.“

„A kam ji mám položit?“

„Kam chceš.“

Otočila hlavu. Pak se nadzvedla a začala se převracet na záda.

„Můžeš mě hladit na slabinkách. Ale jenom hladit…“

V tom okamžiku zajela jeho ruka jako na povel pod legíny a pod kalhotky.

Pro Adama bylo otázkou cti udržet své choutky na uzdě a respektovat nepsanou dohodu: Dlaň zůstává nehybně položená a špičky ukazováčku a malíčku otírají pouze třísla.

Nic víc…

•

Ačkoliv měl Adam pár zkušeností, nasbíraných v období bujarého mládí, až teprve s Renatou to doopravdy za něco stálo.

Důležitou předehrou byla zvláštní událost…

Když totiž spolu jako obvykle v sobotu na zcela opuštěné koleji proleželi hodiny v posteli a povídali si, Renata se z ničeho nic strašně naštvala a vyštěkla, jestli náhodou na něco nezapomněl.

Aby nebylo ani sebemenších pochyb o tom, jak to myslela, vzápětí se vyjádřila k téže věci i písemně.

Vstala, sedla ke stolu, a jako by s někým závodila, načmárala na kus papíru několik vět. V nich zformulovala své obavy a zklamání pramenící z přesvědčení, že asi Adama moc nepřitahuje, nicméně s jistou nadějí předpokládá, že se mu alespoň líbí tak jako on jí a že ji má stejně rád.

Podala mu lístek do ruky a lehla si znovu vedle něj.

Adam si text několikrát pozorně přečetl.

Pak se odvážil poprvé pohladit Renatiny bradavky, kterým se až dosud vyhýbal, a zamířil i do míst, která představovala naprosté tabu…

Renata se pohnula. Kupodivu už neměla zájem na pokračovaní. Pro tentokrát to asi úplně stačilo.

Drobná i velká překvapení ostatně provázela vztah od chvíle jejich seznámení a už nikdy tomu nemělo být jinak.

A pak se jednoho bezvýznamného podzimního odpoledne po přednáškách sešli v jeho pokoji…

Renata se několikrát ujišťovala o tom, že spolu opravdu chodí.

Oba dva shodně konstatovali, že rozhodně ano.

Adam se chopil příležitosti.

Největší práci mu dal těsný svetr. S podprsenkou už to šlo mnohem rychleji.

Renata začala aktivně spolupracovat. Rozepnula si sukni. Nechala ji spadnout na zem a elegantně z ní vystoupila.

Adam ji nadšeně chytil kolem pasu.

I když ho Renata nechtěla nechávat na pochybách, že bude možné pokračovat dál, přesto musela Adama odstrčit, zvednout drahocennou sukni ze země, přehodit ji přes opěradlo židle a urovnat. Rychle si zula boty a vlezla do postele, jako by se před ním chtěla schovat. Teprve tam ze sebe stáhla punčocháče i kalhotky a hodila zmačkaný chuchvalec na psací stůl. Pak si přitáhla deku přes prsa, těsně ji po stranách založila a položila na ni obě ruce.

Adam si sedl k ní a začal její vyčnívající holá ramena něžně hladit. Jeho ruka průzkumnice se potom téměř nepozorovatelně posouvala pod přikrývkou, kterou druhá ruka průběžně upravovala tak, aby snad nedošlo ke skandálnímu odhalení…

Zřejmě ho nové poznatky zaujaly natolik, že se mu zcela vymazaly z paměti další podrobnosti, které následovaly. Bezpochyby muselo nějak dojít k tomu, že se svlékl i on. Pochopitelně přitom stál k Renatě zády. Nasazoval si ochranu. Měl pocit, že ho stále kontroluje přísný pohled budoucí paní učitelky. Styděl se a zakrýval se před ní i v momentě, kdy se musel otočit…

Autoři knížek pro dospívající chlapce se možná z čisté skromnosti vždycky zmiňovali pouze o nástrahách, které s sebou sex přináší, a zcela programově opomíjeli jeho kladné stránky. Zřejmě to taktně nechávali na každém z těch nadržených zvědavců, aby se přesvědčili sami.

Adam přesto nespěchal.

Ze stejných zdrojů, které ho tolik varovaly, aby to raději nedělal, měl nastudováno, že když už, tak je potřeba si počínat velice opatrně…

Zřejmě byl ale opatrný až příliš. Renata ho k sobě víc přitiskla a několik důrazných vstřícných pohybů definitivně prokázalo, že jakékoliv obavy jsou zbytečné, protože se to tam opravdu vejde celé…

Dál už si pamatoval jen to, jak ho hladila po zádech a dýchala mu do ucha.

Byl naprosto vyčerpaný přívalem pocitů. Vůbec nevěděl, co má dělat dál.

Ležel na Renatě a bál se pohnout.

Ani ona se nehýbala.

Když mu konečně došlo, že takhle to nemůže zůstat, začal se zvedat.

S výrazem svatouška předstírajícího, že se vlastně vůbec nic nestalo, opatrně lovil a stahoval prezervativ s plandající špičkou, patřičně naplněnou. Při jeho zavazování, což bylo opatření, které se dlouhou dobu všeobecně tradovalo jako naprostá nezbytnost, se mu příšerně klepaly ruce.

Kapitola 3

Z chodby se znovu ozvaly hlasy.

Tentokrát srozumitelné a známé.

Adam vyskočil z postele a otevřel dveře.

Byli to jejich sousedi z vedlejší kajuty. Adam jim s okázalým úsměvem pokynul na pozdrav.

Jestli něco Renata nesnášela, tak to bylo jeho žoviální chování. Když se k ní otočil, podívala se, jako by ho chtěla probodnout…

Udiveně zakroutil hlavou. Naznačil, že za nic nemůže. On nikoho nezval. Přišli přece sami.

„Andreji…“

„Co?“

„Víte něco?“

Adam měl ve zvyku zahajovat rozhovory a vůbec mu nevadilo, když neměl zrovna po ruce žádnou inteligentní nebo alespoň vtipnou poznámku.

„Co jestli víme?

Andrej, který se zjevně poslední dny přestal holit, vypadal zanedbaně. Vlasy měl na jedné straně přeleželé a ve svém oblečení pravděpodobně i spal. Černošedá mikina měla překroucené rukávy. Zdálo se, že ji má obráceně, a jen rozepnuté dva knoflíky u krku naznačovaly, že tomu tak není. Stejnobarevné džíny končily nad kotníky asi proto, aby mohl dávat na odiv drahé semišové polobotky rovněž v tmavém odstínu šedé.

„No, jestli náhodou… nevíte třeba, co máme dělat, nebo tak…?

„Nevíme.“

„Víme, že se nemá vycházet z kajuty,“ poznamenala suše a hodně hlasitě Renata rozvalená na posteli, kde se zrovna pokoušela alespoň na chvilku usnout, a cítila se nepříjemně vyrušená.

Adam se na ni vyčítavě podíval: „Na to se můžeme vykašlat.“

„Do vedlejší kajuty, to přece není vycházení,“ souhlasně poznamenal Andrej.

„No jistě…“

Adam sledoval Renatu. Netvářila se vůbec přátelsky. Nesnášela Adamovo podbízení se druhým a přehnanou aktivitu, která podle její dlouholeté zkušenosti nikdy nikam nevedla.

Andrej nečekal na formální výzvu a vešel dál.

Renata se neochotně zvedla a odsunula přikrývky, aby bylo kam si sednout…

Manželka Andreje, Eva, vešla jako druhá. Opřela se o stěnu hned vedle dveří do koupelny. Byla o kousek vyšší než Renata a také podstatně mohutnější. Na nohou měla žluté kotníčkové sportovní boty. V úzkých kovově lesklých tmavomodrých kalhotách byla pořádně napasovaná, stejně jako v tenkém rezavém svetru, který nad staženým pasem obepínal břicho tak, že se vytvořila malá pneumatika. Nad ní se zvedalo její impozantní poprsí.

Adama zarazilo, s jakým zaujetím se jí tam díval. Vždycky byl ochoten odpřisáhnout, že ideální velikost prsou má Renata. Cokoliv většího už by bylo moc…

Nakrátko ostříhané blonďaté vlasy působily dojmem, že Eva má nasazenou koupací čepici. Trochu baculatý obličej na Adama nicméně působil přívětivým dojmem. Pohled do nepříliš výrazných modrých oči byl obdivuhodně uklidňující. Byl v nich jasný náznak podřízenosti. Zvlášť když poněkud úzké rty vytvaroval úsměv a na okamžik se objevily drobné bílé zuby, které vyjadřovaly jakousi bezbrannost nebo přinejmenším neschopnost zaútočit, ale naopak podlehnout a stát se snadnou kořistí…

Zaměřil se na její boky a na oblast mezi nimi.

Pod upnutou látkou Eviných kalhot, i když to bylo možná zásluhou jeho příliš bujné fantazie, zřetelně vnímal obrysy stydkých pysků…

Na jednu stranu bylo dobře alespoň na chvíli zapomenout na všechno kolem. Vrátit se do starých kolejí a nechat se unášet obrazností. Překvapilo ho ale to, že objektem zájmu byla žena, které by si ještě před nedávnem určitě vůbec nevšiml.

Už asi vážně stárne… Proč na ni tak kouká…? Proč se nedívá na svoji ženu? Tahle se s ní přece nedá srovnávat.

Ostatně nikdo se s jeho manželkou nemůže srovnávat…

Přesto měl využít příležitosti, která se mu tak jednoznačně naskytla, když k nim ti dva blázni dorazili…

Upřímně řečeno, trocha mimomanželského sexu nemůže škodit. Možná by to stálo za to i kvůli další inspiraci. A kdyby ne, tak by měl alespoň jistotu, že s Renatou to je nejlepší.

Ale teď už je pozdě.

Renata se posadila na postel vedle Andreje a dívala se do země.

Možná hlavně proto, aby přerušil chvíli trapného ticha, zahájil Adam svoji agitaci:„Já myslím, že bychom se měli nějak poradit nebo alespoň zkusit přemejšlet, co budeme vlastně dělat.“

„Co jako chceš dělat?“ vyštěkla Renata opovržlivě. „Snad nám řeknou, ne…?“

„Počkej, Renato. Můžeme se snad zkusit nějak dohodnout.“ Adam si začal připadat jako předseda zemědělského družstva. Přesto mu to nedalo a byl odhodlaný pokračovat až do vítězného konce.

„A na čem dohodnout?“ Také Andrej vypadal spíš otráveně.

„Třeba na tom, co budeme dělat, když tady zůstaneme.“

„Proč bychom tady měli zůstat?“ znovu zpochybnil jeho úsudek Andrej.

„Já nevím. Je to možný.“

„No a co teda navrhuješ?“

„Poradit se… Říct si všechno, co koho napadne. A začít si dělat nějaký poznámky. Úplně všechno… i jakoukoliv blbost. Stejně se musíme nějak zabavit. Vždyť je to už k nevydržení. Jsme tady zavřený jako ve vězení.“

„Já teda fakt nevím, o čem bychom měli přemejšlet. Každou chvíli prostě musíme vystoupit. Tak co se budeme plašit?“

„Počkej, Andreji… Já přece nechci nikoho naštvat. Dobře… jestli máte všichni pocit, že se nic neděje, tak budeme čekat. Třeba se dočkáme.“

„No jo, tady Robinson by se rád nějak uplatnil… Už si chce tím svým nožíčkem začít dělat luk a šípy a stavět stan.“ Renata ztratila zábrany a rozhodla se před hosty svého manžela zesměšnit.

„Jen aby ti ty tvoje srandičky vydržely, Renatko.“

Zdrobnělinu jejího jména používal Adam, jen když byl na lopatkách a zoufale kopal nožičkama, jak se jeho drahá polovička na jeho účet s oblibou vyjadřovala.

„Mně to všecko taky nepřipadá normální.“ Eva se konečně zapojila do diskuze. Andreje tím ale evidentně nadzvedla.

„Proboha, co všichni blbnete! Tohle je vojenská záchranná akce. Rozhodně nás tu nenechají… To je naprosto jasný. Nejhorší, co můžeme dělat, je začít bláznit a panikařit.“

„Ale nikdo přece nepanikaří… Adam se chtěl normálně poradit. Mně přijde docela hloupý a neslušný to takhle shazovat.“

„Prosím tě, Adame, tak teda promiň a řekni to.“

Andrej se posunul kousek dozadu a opřel se rukama o matraci za sebou. Renata, sedící těsně vedle něj, se nadzvedla a poposedla si naopak dopředu. Předklonila se a lokty založených rukou položila na kolena.

„No já už jsem to vlastně řekl… a omlouvám se, že to možná přeháním… ale prostě mě napadlo, že nebude úplně zbytečný začít se bavit o tom, co budeme dělat dál.“ Adam mluvil čím dál kostrbatěji. Docházela mu slovní zásoba a nejhorší na tom bylo, že si to uvědomoval.

„Jasně, to je bezvadný…“

Andrej znechuceně kroutil hlavou a obracel oči do stropu.

„Akorát to nemá podle mě žádnej smysl. My to prostě nijak neovlivníme. To je hotová věc. My jsme součástí akce, která má svůj přesnej plán. My sami nemůžeme ani nesmíme dělat nic, pokud nechceme způsobit daleko víc problémů. Je to vojenská akce. Tečka. Ta má pravidla a podle nich se jede. My musíme čekat a plnit příkazy, až je dostaneme. To je naprosto nezbytný. Já nechápu to nadšení dělat chytrýho a něco řešit… Jediný, co můžeme tímhle dosáhnout, je panika. A jestli chce někdo akademickou diskuzi, tak já u toho rozhodně nemusím bejt.“

„Andreji, já zase nechápu tu tvoji bohorovnost,“ zareagovala Eva energicky. „Neříkej, že taky nemáš strach. Ty prostě jenom nechceš, aby proboha neměl navrch někdo jinej. Aby pan Sebejistej neutrpěl nějakej šrám na svým egu… Já si myslím, že je naopak naprosto správný a nezbytný pokusit se trochu přemejšlet. Nikdo přece nesabotuje žádný pravidla. Ani nemůže. Když nám něco přikážou, tak to samozřejmě uděláme. Takhle to nikdo nemyslel. Ale faktem je, že tady zatím trčíme, přesně jak říká Adam, jako ve vězení. Nemáme v podstatě už co jíst. Nevíme, jestli se dá pít voda z kohoutku. Třeba se vážně něco stalo, co nikdo nepředpokládal. Na tom není absolutně nic špatnýho, snažit se trochu myslet selským rozumem. Třeba nám to může zachránit život. Jedinej, kdo tady něco sabotuje, jsi ty, rozhodně ne Adam.“

Názorové rozdělení, jak se zdálo, proběhlo napříč manželskými dvojicemi…

Adam si znovu změřil Evu pohledem, kterého si nemohla nevšimnout. To, jak se ho zastala, mu zalichotilo. Získala si ho. Navíc mu připadala dost chytrá. Musel nicméně poopravit svůj původní předpoklad, že je bezbranná.

Adam udělal pár kroků a postavil se vedle Evy.

Ucítil dobře známý pocit sounáležitosti vyplývající ze shody postoje.

Najednou mu připadalo, že spolu museli strávit roky, a přitom je to jen pár dní…

Jak se můžou tak dobře znát?

Posílen neočekávanou podporou alespoň nějaké části publika, zahájil Adam novou ofenzívu, tentokrát už daleko jistějším hlasem:

„Víš, Andreji, já v podstatě souhlasím s tím, co říkáš ty, i s tím, co říká Eva… Samozřejmě není řeč o tom, že bych nechtěl respektovat cokoliv, co nám ten, kdo je za to zodpovědnej, oficiálně oznámí a přikáže. Bylo to myšleno asi tak, jak říkáš… jako akademická debata. Vyjádření určitejch myšlenek a spekulací. Spíš jenom proto, aby se nám trochu ulevilo. Navíc já se rozhodně nepokládám za odborníka na záchranný operace nebo na přežití v nějakejch zvláštních podmínkách. My dva jsme, při vší úctě, stejně úplně na nic. Co my víme o logice vojenský akce? Na to nám asi ty naše školy nestačej…“

Eva v průběhu Adamova oduševnělého projevu souhlasně pokyvovala hlavou, a tak už nebylo nic, co na jeho podporu dodat. Přesto opět projevila velmi bystrý úsudek:

„Mimochodem, kde jsou vlastně všichni ostatní? Proč je tady takovej klid?“

„Snad jsi to slyšela, ne…?“ ozval se káravě Andrej. „Všichni musí zůstat v kajutách. My tady tím pádem taky nemáme co dělat.“

Adam zasahoval už zcela automaticky jako samozvaný moderátor debaty:

„Počkejte, nemá smysl, abychom se ještě my tady zbytečně dohadovali… Nikdo z nás nikdy nic podobnýho nezažil, to je jasný… Je to naprosto bezprecedentní situace… I kdyby všechno šlapalo jako hodinky, což teda úplně tak nevypadá…“

Na chvíli se zarazil a pak pokračoval dál, aniž by navázal na předchozí větu.

„A jak řekla Eva, možná je problém se zásobováním. Já jsem chtěl jenom vyprovokovat to, abychom si navzájem úplně otevřeně řekli, jak to vidí každej z nás. A na základě toho se třeba inspirovali k něčemu užitečnýmu… Já v tom nevidím nic škodlivýho… Nebo jestli máte proti tomu nějaký argumenty, tak sem s nima…“

Nikoho už ale tahle Adamova úvaha, byť racionální, neoslovila…

Když Eva procházela těsně kolem Adama, dotkla se ho rukou na břiše. Nemohla to být náhoda. Bylo to zcela zřetelné krátké pohlazení. Slyšel přitom, jak se nadechovala, čemuž odpovídal i pohyb jejího hrudníku, který se naplnil vzduchem a vrchol jednoho z těch mohutných útvarů se o něj také otřel…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na konci světla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.