Zpověď vraha

Monika Knápková

Z českého originálu Zpoveď vraha

Odpovědná redaktorka Jana Pátková

Grafická úprava Jana Pátková

Vydalo nakladatelství: Pátková Anna – Santini 17. 9. 2015

eknihysantini.cz

Vydání první

ISBN 978-80-88014-48-5 (pdf)

ISBN 978-80-88014-50-8 (epub)

ISBN 978-80-88014-72-0 (mobi)

Já

Ptáte se, proč jsem to dělal? Sám nevím. Prostě jsem chtěl. Líbilo se mi to a hlavně mi to dávalo pocit svobody. Tohle jsem miloval. Jo a taky jsem miloval Sáru. Tu jedinou. Při myšlence na ní se mi kroutily všechny vnitřnosti v těle. Jsem tvrďák, ale vzpomínka na ní bolí a to pořádně. Pomalu jsem si omotával smyčku kolem krku. Dneska to skončím, nebudu tady hnít do konce svýho života! Byl jsem odhodlanej, a minuty mi odečítaly čas, kterej mi zbýval. Vlastně já už jsem mrtvej. Zemřel jsem v den, kdy zemřela ona. Klepaly se mi ruce a cítil jsem slabost. Ještě chvilku a budu mít klid. Navždy. Najednou jsem se hlasitě rozesmál. Já, vrah čtyř žen, se teď tady klepu strachy, až si to hodím! K smíchu! Já jsem k smíchu, sám sobě. Ano, byly čtyři, který jsem zabil a nelitoval jsem ani jednu. Všichni si mysleli, že i Sáru jsem zabil a myslím, že tohle mi nikdo neodpáře! To jediný mně vadilo! Miloval jsem ji, víc než svůj život! A zase ten svíravý pocit prázdna a ztráty. Sáru jsem nezabil, to bych nedokázal. Byla pro mě jako Bohyně, láska mýho života. Myslíte si, že není možný, abych tak silně miloval? Je, a kdyby to šlo, miloval bych ji ještě víc. Kdybych ji potkal dřív, asi bych se změnil. Změnil? Ne, nezměnil, protože zabíjení ke mně patří. Soudní psychiatr ze mě udělal vraha se sadistickými sklony a s poruchou osobnosti. Prý mě moje matka v dětství týrala a byla to blondýna, proto všechny moje oběti byly blondýny. Možná to tak bylo, a je pravda, že u Kamily jsem si to užil asi nejvíc. Taky byla poslední. Pak na mě přišli, teda spíš jsem se jim přiznal. Nechtěl jsem zapírat, k čemu? Tím, že si mysleli, že jsem zabil Sáru, mě nutili, abych se přiznal i k těm čtyřem vraždám. A já se přiznal a ukázal jim, kam jsem těla zakopal. Dostal jsem doživotí. Co jsem taky čekal? Že mě po deseti letech za dobrý chování pustí? Ne, tohle jsem fakt nečekal. Zasloužím si tady hnít do konce života. To na mě křičela matka jedný z mých obětí. Nebylo mi příjemný, když se na mě všichni ti, kterým jsem vzal dcery, dívali a pokřikovali, ať chcípnu. Hm, chcípnu, dneska. Život pro mě bez Sáry stejně nemá, smyl. Pomalu jsem vstal a druhý konec provazu udělanýho z prostěradla, jsem si uvázal za mříž, co byla na okně. Přerývaně jsem dýchal a snažil se uklidnit. Srdce mi bilo, jako na poplach a měl jsem zavřený oči. Najednou jsem ji uviděl. Tu krásnou, usměvavou tvář mojí Sáry! Vzpomínám si na den, kdy jsem ji poprvé viděl. Stála na autobusový zastávce, jen v krátký sukýnce a tričku. Zrovna pršelo a ona neměla deštník. Její dlouhé hnědé vlasy byly promáčený a ona se klepala zimou. Nemohl jsem odtrhnout oči od jejího trička. Neměla podprsenku, a čím víc pršelo, tím víc ho měla průhledný. Byla si toho vědoma a cudně si snažila prsa skrýt deskami, který držela v ruce. Zastavil jsem před ní svoje auto a nabídnul ji odvoz. Bála se, ale po krátkým zaváhání nastoupila. Jak se vedle mě usadila na místo spolujezdce, okamžitě jsem ucítil její vůni. Byla sladká, stejně jako ona. Nemohl jsem z ní spustit oči, okouzlila mě na první pohled. Sára byla prostě jiná, byla divoká, nezkrotná, ale i taková něžná a bezbranná. Vím, že mě milovala, živočišně a beznadějně, stejně jako já ji.

Ale zpět na začátek. Určitě si pamatuju, jak se všechny jmenovaly. Radka, Eliška, Jana a Kamila. Dokonce si do detailu umím vybavit jejich obličeje a taky to, jak umíraly. Tohle jsem dělal rád. Ležel jsem na posteli, zavřený oči a v hlavě jsem si přehrával ty scény, jako nějaký film. Bylo to tak uklidňující a fascinující, že jsem to vydržel dělat celý hodiny. Když jsem to udělal poprvé, pozvracel jsem se a bylo mi zle. Pak to odeznělo a bylo mi krásně!

První se jmenovala Radka, byla hezká, vlastně všechny, který jsem si našel. Byla u mě třikrát. Všechno, co jsem po ní chtěl tak udělala. Chovala se, jako oddanej pes. Zamilovala se do mě, jako i ty po ní. Jsem přitažlivej, vlasy mám tmavý, na ježka, a aby mi držely, sem tam jsem si na ně dával gel, to tomu dodalo takovou tu správnou jiskru. Mám dobrou figuru, protože jsem chodil denně do posilovny. Prostě takovej ten typickej hezounek, kterej měl každou, na kterou si ukázal. Dodělal jsem gympl a pak jsem se na všechno vykašlal. Se svým kámošem z děcáku jsme se dali dohromady a začali podnikat. Šlo nám to dobře. Jasně, nebylo to čistý, ale kdo dneska „čistě“ podniká? Nikdo. Práce jsem měl málo a peněz dost. Musím říct, že jsem si žil jako král. A těch ženských! O tom si můžou jiný nechat jen zdát. Erik byl prostě třída, byl naprosto geniální a je pravda, že naši „firmu“ vedl hlavně on. Já jsem byl jen taková spojka a hlavně jsem s ním chodil na schůzky a spíš tam vystupoval jako bodygard. Díky mojí figuře jsem taky tak vypadal. Chcete popsat můj všední den? V osm ráno budíček, posilovna, sprcha, oběd, pak nějaká práce, pokud mě bylo potřeba. Večer jsem si zašel někam do baru, nebo s Erikem do kasina a pak domů. Bylo to fajn, jenže jsem se začal nudit. Párkrát jsme zašli i do bordelu, ale tam se mi nelíbilo. Všechny ty ženský mi byly odporný! Roztahovaly nohy za prachy a nechaly si dělat různý věci. Některý byly vážně pěkný, ale hodně jich mělo strhanou tvář z drog a jinýho svinstva co braly. A tam mě to napadlo. Zkusit zabít. Zažít ten pocit, kdy oběť je vám oddána a vy si s ní můžete dělat, co chcete. Pamatuju si, že jsem jedný tý šlapce při sexu zmáčknul víc krk. Hm, bránila se a nadávala mi do kreténů a mně se to líbilo. Měl jsem to pořád v hlavě a tak se mi vlastně ten nápad zrodil. Ano, bylo to v bordelu, tam jsem dostal neskutečnou chuť někoho zabít. Jestli si ale myslíte, že jsem od mala vykazoval nějaký zvláštní chování, tak to tak nebylo. Byl jsem naprosto normální a řekl bych i hodný dítě. Rodiče jsem nepoznal, vyrůstal jsem v děcáku, ale nikdy mi to nevadilo. Měl jsem po celou dobu v hlavě jedinej cíl. Nechci bejt chudej, a nechci skončit ve špinavý fabrice. A to jsem dokázal. Je pravda, že jsem se vlastně nemusel ani učit, šlo mi to samo. Asi dobrý geny. Erik měl všechno vymyšlený už od šestnácti. Vážně to byla hlava! Však byl taky jedninej, kdo mě sem přišel navštívit. Jak dlouho tu jsem? Myslím, že něco přes půl roku. Všechno jsem si za tu dobu sepsal, přesně tak jak to bylo. Takže se pohodlně posaďte a přečtěte si moji zpověď. Zpověď vraha.

RADKA

Seděl jsem ve vinárně a čekal na Erika. Měl jsem špatnou náladu, protože mi nevyšel kšeft a už ho slyším, jak bude zuřit. Objednal jsem si ještě jednu whisky. Kopnul jsem ji do sebe, až mě příjemně pálila v krku.

„Tak povídej.“ Pobídnul mě Erik jen, co si přisednul.

„Není co.“ Pokrčil jsem rameny.

„Jak není co? Neříkej, že jsi to posral?“ Šílel a mávnul na barmanku, aby mu donesla to samý co mě.

„Jo, posral jsem to. Vycouval z toho, nedalo se nic dělat.“ Řekl jsem už namíchnutě.

„Ty vole, jednou tě nechám, abys zařídil kšeft za sto táců, a ty to takhle posereš!“ Zvýšil na mě hlas a to se mi vůbec nelíbilo.

„Příště si to dělej sám, víš, že ke mně neměl od začátku důvěru, a když jsi mu pak řekl, že místo tebe tam půjdu já, okamžitě si myslel, že ho chceme podrazit!“ Spustil jsem.

„Měl ses víc snažit!“ Odbyl mě.

„Jdi do hajzlu!“ Vylítnul jsem a chtěl jsem odejít. Nesnáším, když mě někdo poučuje!

„Uklidni se.“ Chytil mě za rukáv a já jsem mu málem jednu natáhnul, ale udržel jsem se.

„Zítra tě potřebuju, budeš mě krejt. Víc ti zavolám zítra na tenhle mobil a na tohle číslo. Jak spolu domluvíme, vyhodíš mobil někam do řeky, nebo prostě do nějakej žumpy.“ Říkal a podal mi mobil. Rychle jsem si ho strčil do kapsy.

„Ok.“ Byl jsem o něco stručnější.

„Pojď, jdeme se trochu pobavit.“ Poplácal mě po rameni. Zvednul se od baru a šel ke stolu, kde bylo volno. Já jsem šel pomalými kroky za ním. Erik pro mě i pro sebe objednal ještě dvakrát whisky. Měl jsem toho už docela dost, ale nebránil jsem se tomu. Hudba hrála na můj vkus hlasitě a pomalu se začali scházet lidi. Holek tu bylo dost, ale žádná se mi nelíbila. Pozoroval jsem je. Každá chtěla něčím zaujmout a mě to přišlo trapný! Byly jako opice, čím víc toho předvedou, tím sladší bude odměna! Znechuceně jsem vstal a šel jsem na záchod. Když jsem se vracel zpět, někdo na mě promluvil.

„Nemáš prosím tě zapalovač?“ Ptala se mě jedna holka. Byla docela pěkná, a když jsem se na ní víc zadíval, byla dost pěkná. Usmívala se a vyzývavě se na mě dívala. Měla delší blond vlasy a pěkný zuby. To jsem měl na ženských rád, pěkný zuby. Její postava se mi taky líbila. Prsa měla tak trojky, útlej pas a celkově byla drobná.

„Promiň, nekouřím.“ Odbyl jsem ji a pozoroval její reakci.

„Já jo, a baví mě to.“ Provokovala a mně se líbila čím dál víc.

„Fakt?“ Hrál jsem tu její hru.

„Jasně, už od třinácti.“ Smála se. Měla asi něco upito a já jsem se v duchu smál, jak si myslí, že je zábavná.

„Na baru zapalovač mají, skoč si tam.“ Utnul jsem to.

„Škoda.“ Pokrčila rameny a odešla. Díval jsem se, jak schválně kroutila zadkem a přišlo mi to ubohý. Pousmál jsem se.

Když jsem se vrátil k našemu stolu, Erik měl na každý straně jednu buchtu. Upřímně nic moc. Ta bloncka byla daleko hezčí! Pomyslel jsem si. Jedna si okamžitě ke mně přisedla a lepila se na mě jako vosa na bonbon.

„Tak na co mě pozveš, svalovče.“ Lísala se a rukou mi přejela mou vypracovanou hruď.

„Objednej si, co chceš.“ Řekl jsem ji a sám se napil piva. Ona si důležitě odfrkla a šla k baru. Ještě hodinu jsem se od ní nechal oblézat. Pak mě to přestalo bavit, tak jsem šel zaplatit útratu a mávnul jsem na Erika, že odcházím. Venku byla docela zima, zapnul jsem si bundu až ke krku. Zahlídnul jsem zase tu bloncku, jak se tam baví s nějakým týpkem. Jak mě zbystřila, okamžitě se ke mně rozběhla.

„Ty už odcházíš?“ Ptala se a vyfoukla mi kouř přímo do obličeje.

„Hm.“ Zabručel jsem a neměl jsem v úmyslu se s ní dát do řeči.

„Půjdu kousek s tebou, chceš?“ Navrhla.

„Proč? Ukážeš mi, jak kouříš?“ Zeptal jsem se. Ona se na mě chvilku dívala a pak se rozesmála.

„A chtěl bys?“ Dostala mě.

„Radši ne.“ Odpověděl jsem ji.

„To je škoda, ale i tak půjdu kousek s tebou.“ Oznámila mi a já jsem víc přidal do kroku.

„Jak se jmenuješ?“ Dotírala.

„Záleží na tom?“ Snažil jsem se být co nejprotivnější. Neměl jsem na ní náladu.

„Mě jo, jsi děsně hezkej.“ Vysekla mi poklonu, na kterou jsem byl zvyklej.

„Jáchym.“ Řekl jsem a pak toho litoval.

„Radka, těší mě.“ Usmála se a chytla mě pevně za ruku, stoupla si na špičky a vlepila mi pusu. Nečekal jsem to. Byla cítit po cigaretě a to mi dost vadilo. Nemám rád, když ženský kouří cigarety a mluví sprostě.

„Kde bydlíš?“ Zase se ptala a tak nějak se mě nemínila pustit.

„Tady kousek.“ Kývnul jsem bradou na nedaleký panelák.

„A pozveš mě na kafe?“ Dál se snažila a já jsem rezignoval. Dobře, chceš si to dneska užít, tak si to užiješ. Pousmál jsem se v duchu a odemkl dveře a rukou ji naznačil, aby vešla do chodby a pak do výtahu. Hned ve výtahu se na mě vrhla a líbala mě jako o život. Nebylo to nepříjemný, jen mi vadil ten její dech.

„Ty jsi tak hezkej, že jsem fakt hezčího kluka neviděla. Kolik ti je Jáchyme?“ Ptala se mě, když se posadila u mě doma na sedačku. To jak mi lichotila, jsem úplně ignoroval.

„Není to fuk?“ Zvednul jsem obočí a šel jí i sobě nalej whisky.

„Zajímá mě, to, mě bude letos dvacet, děs!“ Říkala spíš pro sebe, protože mě moc nezajímalo, kolik jí je.

„Proč děs?“ Zeptal jsem se ji a zase se na ní zadíval.

„Nevím, připadám si stará, tak kolik ti je, řekni mi to, prosím…“ Dělala na mě psí oči.

„Osmadvacet.“ Konečně jsem ji to prozradil. Zdála se být potěšená.

„Chodíš posilovat? Máš super postavu.“ Zase mě chválila.

„Mám super i něco jinýho.“ Řekl jsem a zadíval se jí do očí. Pochopila to. Chytrá holka, usmíval jsem se v duchu. Vstala a svlíkla si halenku a kalhoty. Stála přede mnou jen ve spodním prádle a já mohl obdivovat její drobnou, ale hezkou postavu. Pak si ke mně klekla a rozepla mi poklopec. Docela to ušlo, líbilo se mi, co mi dělala a je fakt, že jsem si to užíval. Pak si sundala kalhotky a chtěla si na mě sednout. Zarazil jsem ji.

„Co se děje?“ Zeptala se překvapeně a já jsem se natáhnul do šuplíku od skříňky a vytáhl z ní kondom. Trošku na mě zírala, asi to nečekala.

„Pro jistotu, přece jen se neznáme.“ Řekl jsem a chytnul ji a opřel o gauč a zezadu si to s ní užíval. Byl jsem docela hrubej, ale jí se to evidentně líbilo, protože dost křičela. Pak jsem se zadíval na její krk a úplně mě to ohromilo! Ta její jemná šíje mě lákala jako můry světlo! Dotknul jsem se jejího hebkého krku a jemně ho zmáčknul. Chtěl jsem víc, strašně jsem to chtěl, ale věděl jsem, že ještě není ten pravý čas. Vzal jsem její pramen vlasů a zatahal za něho. Zaklonila hlavu dozadu a v tu chvilku jsme se oba vznášeli někde v oblacích.

„Uf, to bylo super.“ Říkala udýchaně a snažila se mě políbit. Ucuknul jsem a šel jsem do sprchy. Když jsem se vrátil, spala. Sakra! Tohle nesnáším, měl jsem ji hned vykopnout, ráno tady bude akorát otravovat! Mám rád svůj klid! Šel jsem do ložnice pro deku, kterou jsem přes ni hodil a vrátil se zpět, kde jsem okamžitě usnul. Ráno jsem vstal před osmou a šel se podívat do obyváku. Jasně ještě tam ležela a deku měla přes sebe jen na půl těla. Díval jsem se na její prsa, měla je pěkný a mnou projelo okamžité vzrušení. Pak se překulila a deka jí spadla na zem. Schoulila se do klubíčka a mně se naskytl pohled mezi její nohy. To už jsem nevydržel, šel do šuplíku pro ochranu a tak, jak tam ležela, jsem do ní pronikl. Strašně mě to vzrušilo. Ona se po mě ospale podívala, ale bylo vidět, že není vůbec překvapená. Že by to udělala schválně? Věděla, že se na ni dívám? A zase ten její krk! Ne! Teď ne! Říkal jsem si to snad tisíckrát.

„Krásný probuzení, takový bych mohla mít denně.“ Říkala, když jsem skončil.

„Tak to jsem rád, že se ti to líbilo.“ Promluvil jsem a dokonce se na ni usmál.

„Nechceš si dát rychlý opáčko?“ Lákala mě a trošku od sebe oddálila nohy. Takže to udělala schválně!

„Jindy. Nechci být nezdvořilej, ale budeš muset jít. Za chvilku musím do práce.“ Řekl jsem ostřeji, než jsem původně chtěl. Radce to ale nevadilo. Byla takovej ten splachovací typ.

„V poho, jen hodím sprchu a půjdu. Kdy se uvidíme?“ Zeptala se mě.

„Nevím, mám toho moc.“ Zase jsem ji tak nějak odbyl. Když se vrátila ze sprchy, voněla mým sprchovým gelem a šamponem.

„Tak díky za pěknou noc, Jáchyme a budu ráda, když se zase uvidíme.“ Řekla a šla ke mně. Dala mi pusu a pak mě políbila. Nechal jsem se, ale nic jsem necítil.

„Nedal bys mi telefonní číslo?“ Náhle se zeptala, ale vlastně jsem to čekal.

„Příště.“ Mrknul jsem na ní a pustil ji.

„A bude nějaký příště?“ Zeptala se a dala si ruce v bok.

„To záleží na tobě.“ Řekl jsem neurčitě a jí se trošku ulevilo.

„Ráda tě uvidím a jak! Tak se měj hezky.“ Usmála se a zmizela. Konečně vypadla! Říkal jsem si, když jsem snídal. Nebyla špatná, docela se mi s ní sex líbil, ale prostě to není ono, něco mi chybí. Vlastně, když tak nad tím přemýšlím, žádnou jsem v životě nemiloval. Ani nevím, jestli to umím. Nemusím se objímat a ani nemusím takový ty typický něžnosti a romantiku, jak to mají ženský rády. Užít si a „ahoj“, to dělám vlastně pokaždý a s každou.

Když jsem přišel z posilovny, volal Erik. Řekl mi, abych byl ve čtyři hodiny na místě, jak jsme se domluvili a hrál tam tvrďáka. To nebude problém, pomyslel jsem si. To mi jde víc než dobře. Nasednul jsem do auta a v jedný zapadlý ulici jsem vyhodil do kanálu mobil. Před tím jsem z něho vyndal sim kartu a zničil ji. Když jsem dorazil na místo, Erik už tam byl. Bylo to rychlý. Já se tvářil, jako ten největší bouchač a za necelou hodinu mě v kapse u bundy hřálo třicet táců! Miluju svou práci!

Večer se mi nikam nechtělo, tak jsem si pustil film a díval se skoro až do jedný do rána na televizi. Ráno jsem si šel zaběhat a na odpoledne jsem neměl žádnej program. V ložnici, ve svým trezoru se na mě smálo víc jak dvě stě tisíc a tak jsem si řekl, že pojedu nakupovat. Potřebuju nový džíny a možná pár triček. Jel jsem do Plazy, tam jezdím nejraději. Dá se tu v klidu zaparkovat a nakoupím tu úplně všechno. Jen co jsem tam vešel, hrnula se ke mně starší korpulentní ženská. Hned jsem ji nepoznal.

„Jáchyme! Jsi to ty?“ Volala na mě a já se polekal, že mě porazí, jak ke mně i se svými taškami běžela!

„Jsem.“ Odpověděl jsem nejistě a pak jsem ji poznal! Jasně, vychovatelka z děcáku! Tuhle jsem měl nejradši. S Erikem jsme jí říkali hodná Maruš.

„Já jsem tě málem nepoznala, jakej je z tebe krásnej chlap!“ Říkala udýchaně.

„Díky. Jak se máte?“ Zeptal jsem se spíš ze slušnosti. Nezajímalo mě to. Sice jsem ji měl tenkrát rád, ale jak jsem dodělal gympl, tak jsem zavřel všechny dveře na tuhle minulost.

„Jak já se můžu mít, hochu. Už jsem v penzi, takže si užívám vnoučat, ale jinak to stojí za prd. Manžel měl mrtvici a je ochrnutej na půlku těla.“ Vyprávěla mi a přitom se rozbrečela. Tak tohle vážně nemusím!

„To mi je líto. Ať se uzdraví a mějte se hezky, já už musím letět.“ Rychle jsem ze sebe vysypal a šel pryč. Hodná Maruš na mě chvilku zírala a pak na mě zavolala, ať se mám taky pěkně. Jo, já se mám pěkně pořád. Mám prachy, ženský, prostě všechno. Všechno? Pocítil jsem zvláštní mrazení, když jsem si představil, jak držím Radku za krk. Úplně mě ta představa pohltila, že jsem málem narazil do sloupu, co mi stál v cestě! Rychle jsem nakoupil džíny, mimochodem, dost drahý a dvě trika. Pak jsem ještě zaběhnul do Tesca a s plným vozíkem jsem se vracel k autu. Domů jsem dorazil v divný náladě. Asi to bylo tím, že jsem potkal hodnou Maruš. I když mi nevadilo být celý život v děcáku, svým způsobem jsem tam trpěl. Záviděl jsem jiným děckám, že si je rodiče brali na víkendy a na vánoce. I Erika si občas vzali k sobě. Mě nikdy nikdo, jen sem tam mi přišel pohled někde z ciziny. To bylo všechno.

Navečer se přihrnul Erika, jako velká voda.

„Hoď něco na sebe, někde zapaříme.“ Oznámil mi a mně se vůbec nikam nechtělo.

„Nemám nějak tu správnou náladu.“ Zahučel jsem a znovu se posadil na sedačku.

„Ty seš zamilovanej? Poslední dobou to je s tebou o ničem.“ Říkal a při tom kroutil hlavou.

„Spíš jsem už z toho unuděnej, je to pořád to samý.“ Mávnul jsem rukou. Já a zamilovanej! To vážně nehrozí. Usmál jsem se v duchu.

„To máš pravdu, to je, ale lepší než sedět doma na zadku!“ Odfrknul si a posadil se vedle mě.

„Víš, koho jsem dneska potkal?“ Podíval jsem se na Erika, kterej si zrovna sundával bundu.

„To fakt nevím.“ Říkal pořád namíchnutě.

„Hodnou Maruš.“ Řekl jsem. Erik asi chvilku pátral v paměti, protože mu to jméno nic neříkalo. Pak si vzpomněl.

„Jo Maruš z děcáku? Nekecej! A kde?“ Ptal se už o něco s lepší náladou.

„Byl jsem v Plaze, si koupit něco na sebe, tak tam. Už je v důchodu, líčila mi, jak má nemocnýho manžela, tak jsem šel radši pryč. Stejně když si vzpomenu, kolikrát nám zachránila zadky před průserama, byla fakt jedna z mála, se kterou se dalo mluvit.“ Zavzpomínal jsem.

„Hm, asi jo, ale krávy to byly všechny.“ Uzavřel debatu a víc se o tom nechtěl bavit. Pro něho je to těžší. On rodiče poznal a nikdy jim neodpustil, že ho tam nechali. Nesnášel to tam. Já jsem byl jinej, byl jsem vděčnej, že nejsem sám. Být sám, je pro mě strašně těžký. Jasně, tady žiju sám a jsem za to rád, ale myslím sám, jako nikoho nemít. Mám Erika a to mi stačí, je jako můj brácha. Vím, že se na něho můžu spolehnout, ve všem. Jasně, někdy mě štve, ale myslím si, že bych byl bez něho ztracenej. Vlastně, stejně jako on beze mě. Za ty roky v děcáku jsme si na sebe strašně zvykli. No možná přesnější výraz by byl, že jsme k sobě přirostli.

Najednou si vytáhl z bundy mobil a někam volal. Po chvilce jsem pochopil, že volá taxíka.

„Zvedej se, jedeme.“ Zavelel a já jsem protočil oči.

„Tak vydrž“. Vzdychnul jsem si a šel se strojit. Bylo mi jasný, že jedeme ke Karlovi. Mejdany u něho byly vždycky velkým stylu. Spousty jídla, ženských a pití teklo proudem. Nikdy se mi nestalo, že bych se u něho nepobavil.

„Domluvím s Karlem na příští týden jeden dobrej kšeft, tak buď připravenej.“ Řekl mi Erik, když jsme přicházeli do honosnýho sídla.

„Na mě je vždycky spoleh, vždyť to víš.“ Poplácal jsem ho po rameni.

„Jáchyme, jestli tohle vyjde, tak každej budeme mít víc jak padesát táců!“ Oznamoval mi a už dost hlasitě, protože jsme zrovna vcházeli do velký haly, kde hrála hudba. Všude bylo spousty krásných ženských v luxusních hadrech. Stoly se prohýbaly pod různým jídlem a šampaňský teklo proudem. Erik, jak zbystřil Karla, tak na něho okamžitě mávnul. Pokynul nám, abychom šli za ním. Seděl na luxusní sedačce, jak nějakej paša, na každý straně jednu ženskou a kouřil doutník. Nikdy jsem ho nemusel. Sice to nebyl takovej ten typickej hajzl, kterej je křïvej. Když ví, že někomu může věřit, nepodrazil by ho. Ovšem, když ho někdo zradil, nebo okradl, tak to byl nářez. Jednou jsem to zažil, ne na vlastní kůži, ale viděl jsem to. Jeho účetní ho okrádal asi tři měsíce. On na to přišel a zmasakroval ho tak, že do dnes jezdí na kolečkovým křesle. A to nepřeháním! Takže je lepší s ním být za dobře, i když nejsem jeho velkej fanda.

„Jáchyme, tebe jsem dlouho neviděl! Jak si tu byl naposledy, pobláznil si hlavu Olině. Tohle ji víckrát nedělej.“ Říkal mi a přitom zvednul ukazováček. Pak se rozesmál a podali jsme si ruce.

„Hele sorry, ale nejsem na dlouhý vztahy.“ Pokrčil jsem rameny. Olina je jeho ségra, párkrát jsem si to s ní rozdal a ona to vzala až moc vážně. Neříkám, že se mi nelíbí, je to pěkná pětatřicítka a v sexu je neuvěřitelná, ale na druhou stranu takových můžu mít, tak proč se vázat?

„Máš pravdu, ženská no, co bys po ní chtěl.“ Smál se a jedný tý buchtě, co seděla vedle něho, dal pusu na krk. Byla hezká a mě bylo víc než jasný, že s takovým skoro padesátiletým páprdou, jako je Karel, je jen kvůli prachům. Byl tlustej a na hlavě se mu dělala pleš. Všimnul jsem si, že se na mě pořád dívá. Určitě se jí líbím, jako skoro každý. Nevzpomínám si, že by mě nějaká odmítla a že jsem měl v posteli vážně paničky z hodně vysoký společnosti!

„Jáchyme!“ Zavolala na mě ta pěkná holka, co seděla u Karla. Vlasy měla malinko rezavý a měla neuvěřitelně dlouhý nohy!

„No?“ Postavil jsem se tak, abych ji viděl dobře do obličeje.

„Nechceš se projít?“ Navrhla mi a mě bylo jasný, co po mě bude chtít. Hm, holka seš hezká, ale Karla si kvůli tobě nemíním rozcházet. Zase taková kočka, abych skončil na vozejku, nejseš. Říkal jsem si v duchu.

„Řekl bych, že se mám docela rád, takže nejdu.“ Usmál jsem se na ní. Nechápala to.

„Jsem trošku vedle.“ Rozpačitě se usmála a sjela mě od hlavy až k patě. Prostě s tebou nikam nepůjdu a už vůbec si to s tebou nerozdám! Odfrknul jsem si posměšně v duchu. Hezká, ale blbá!

„To neřeš.“ Mávnul jsem rukou a odešel jsem. Ona tam stála jako solnej sloup a po chvilce se vrátila ke Karlovi. Já jsem dostal hlad a tak jsem se šel něčeho najíst. Na talíř jsem si dal dva velký steaky a hodně zeleniny. Všechno jsem snědl, tohle byla jedna z výhod u Karla na mejdanu. Dobrý jídlo. Pak jsem ochutnal jednu skleničku šampaňskýho. Bylo dobrý, ale já mám radši whisky. Tak jsem si šel jednu dát. Byla lahodná a jemná, tak jsem si dal ještě další dvě. Bylo mi jedno, že se opiju, asi to potřebuju. Pořádně si vyčistit hlavu. Mám tam totiž jen jediný. Chuť někoho zabít, ne někoho, Radku. Ten její hebkej krk, mě pořád přitahoval jako magnet. Nemohl jsem se na nic jinýho soustředit. Jsem divnej, vím to, ale neumím to v sobě ovládat. Jen na to pomyslím, klepou se mi ruce a jsem neskutečně vzrušenej. Jinak, než když mám chuť si to s nějakou rozdat. Tohle je jiný. Takový, že se tomu zkrátka nic nevyrovná! Musel jsem si dát ještě dalšího panáka a už jsem cítil, jak se mi zvedá nálada, byl jsem mírně opilej a byl to příjemnej pocit. Ta zrzka se na mě pořád dívala. Zvláštní, sice mě přitahovala sexuálně, ale to bylo všechno. Její krk mi nic neříkal. Kdyby tu nebyla s Karlem, asi bych si s ní užil, ale takhle na to kašlu. Pak jsem zahlídnul Erika, jak si podal ruku s Karlem, asi domluvil kšeft a pak se šel zavřít do pokoje pro hosty s jednou brunetou, prostě tak jako vždycky. Po půlnoci se na velkým plátně pouštělo porno, takže se to rozjelo ve velkým a zrzka si myslela, že se s ní ztratím někde venku a já ji zase zklamal, protože jsem nešel. Asi byla naštvaná, ale to mě vůbec netrápilo. V koupelně se šňupal koks, na to nejsem už vůbec a tak jsem to zabalil. Řádně jsem se opil, a kdyby mi jeden týpek nezavolal taxíka, ustlal bych si klidně na záchodě. Moc jsem si nepamatoval, jak jsem se dostal domů a ráno jsem se vzbudil s tupou bolestí hlavy. Žaludek jsem měl jak na vodě a bál jsem se pohnout, abych se nepozvracel. Ruce se mi klepaly, sakra, tohle nesnáším! Odpoledne si půjdu zaběhat a všechen ten chlast, ze sebe vypotím, plánoval jsem si. Pomalu jsem vstal, hlava se mi teda motala řádně, a šel jsem se naložit do vany. Byl jsem tam skoro hodinu, ale je fakt, že se mi ulevilo. Vzal jsem si na sebe čistý hadry a dal vařit vodu na kafe. Moc ho nepiju, ale po pařbě si ho dávám vždycky. Postaví mě na nohy. V tom zadrnčel zvonek. Asi Erik, pomyslel jsem si. Jenže když jsem otevřel dveře, zíral jsem do Radčiny tváře!

„Ahoj, můžu dál?“ Zeptala se a v ruce měla papírovej pytlík, asi mi nesla snídani. Jak milý!

„Co tady děláš?“ Zeptal jsem se neurvale a asi se tak i tvářil. Trošku znejistěla.

„Přinesla jsem ti snídani.“ Ukázala mi ten papírovej pytlík.

„Hm, tak pojď dál.“ Vzdychnul jsem si.

„Jestli ale ruším, tak zase můžu jít.“ Řekla trošku špičatě, asi jsem ji naštval.

„Ale ne, nerušíš.“ Snažil jsem se usmát, nějak mi to ale nešlo.

„Podej mi talíř, naskládám tam ty koláče, doufám, že je jíš.“ Pohotově si sundala bundu a už si sedala na sedačku.

„Talíř je v lince.“ Ukázal jsem rukou, kde ho najde. To tak! Budu tě tady obskakovat, říkal jsem si v duchu a sednul si do křesla a díval se na ni. Ona se usmála a bez řečí šla pro talíř, líbilo se mi, že poslouchala. Naskládala na něho pět koláčků, co přinesla, a položila ho na stolek. Já jsem se na ni pořád díval.

„Co je?“ Zeptala se mě, asi ji to bylo nepříjemný. Civěl jsem dost divně, řekl bych.

„Svlíkni se.“ Nevěřícně na mě chvilku zírala, ale pak se začala pomalu svlíkat. Tajil se mi dech, když už byla jen v kalhotkách a nemohl jsem odtrhnout oči od jejího krku. Prudce jsem vstal a jemně jsem ji chytil za její vlasy. Zaklonila hlavu dozadu a já ji políbil na hebkou kůži přímo pod uchem a sjížděl jsem níž a níž. Líbilo se jí to, protože vzdychala. Kdyby tak věděla, že mi nejde vůbec o ní a o sex, jako takovej. Byla tak hloupá a naivní, že mě to vzrušovalo ještě víc, při té myšlence. Pak se mi začala dobývat do kalhot. Nechal jsem ji, byl jsem strašně vzrušenej a nemohl se dočkat, až ji ohnu přes opěrku křesla a budu se dívat na její šíji, kterou jsem jemně zmáčknul. Sakra musím se ovládat, nebo ji vážně dneska zabiju! Ne! Ještě počkám, ještě si to s ní užiju a příště to udělám. Musím si to všechno pořádně promyslet. Nemůžu to jen tak udělat a teprve potom přemýšlet, jak to bude. Potřebuju vědět, jak to udělám. Plánoval jsem si a ta představa mě šíleně rajcovala. Málem jsem to nevydržel, když jsem o tom přemýšlel!

„Dneska jsi byl nějakej něžnej.“ Řekla udýchaně, když jsem skončil a ona se svalila na gauč.

„Fakt? Tak mám příště přitvrdit? To se ti líbí?“ Zeptal jsem se a oči jsem měl temný, jako svoji černou duši.

„Ty se mi líbíš, úplně celej. Jsem z tebe hotová, fakt. Dokonce se mi o tobě i zdá.“ Začala mi tady vyznávat lásku. Pobavilo mě to.

„To je dobře, že jsi hotová.“ Řekl jsem dvojsmyslně a šel vyhodit použitý kondom.

„To jsem, ale víš jak to myslím.“ Zase začala a dokonce vstala a zezadu mě obejmula. Bylo mi to pěkně nepříjemný, tak jsem její ruce ze mě sundal.

„Seš takovej děsně odtažitej.“ Řekla a zase se pokusila mě chytit kolem pasu.

„Nejsem, jen tohle nemusím.“ Odbyl jsem ji a šel se ustrojit.

„Já myslím, že to ke vztahu patří. Chodíme snad spolu ne?“ Zdvihla obočí a dívala se mi přímo do očí. V těch mých musela vidět pobavení. Prý spolu chodíme! Tak to ani náhodou holka! To jsi totálně vedle!

„Proč myslíš, že spolu chodíme?“ Schválně jsem se ji zeptal.

„No…spíme spolu.“ Nevěděla, co mi na to má říct, byla z toho vykulená a mně bavilo ji takhle trápit. Zvadla, v jejím hezkým obličeji jsem viděl něco jako smutek. Byla mi ale ukradená.

„Neřeš to, i takhle je nám spolu fajn ne?“ Přestal jsem ji týrat. Ne proto, že by mi ji bylo líto, ale proto, že jsem se bál, že by se na mě vykašlala. Dal jsem jí pusu na tvář a ona se rozzářila, jako sluníčko. Když vypadla, šel jsem si zaběhat. Běžel jsem dlouho a přemýšlel jsem, jak to udělám. Chci ji vidět do obličeje, chci, aby viděla, že to jsou její poslední vteřiny života, že jsem to já, kdo ji o něho připraví. Ještě ji musím sebrat mobil a trošku si ho projet, jestli o mně ví nějaká její kamarádka. Spřádal jsem plány a přitom jsem se cítil úžasně. Těšil jsem se na to a nemohl se dočkat, až se zase ukáže v mým bytě.

A nemusel jsem čekat dlouho! Hned druhý večer zvonila u mých dveří. Byla vyfintěná a natěšená. Těšila se na mě a já se těšil, jak si to s ní dneska užiju. Naposledy.

„Nepůjdeme si někam sednout? Třeba do nějaký vinárny.“ Ptala se mě, jen co se posadila na sedačku.

„Zůstaneme tady, nikam se mi nechce.“ Dost jsem ji odpálkoval. Byl jsem hodně nervózní, ale přitom jsem se cítil jako v rauši.

„Tak půjdeme příště. Ráda bych tě ukázala svým kámoškám. Budou mi tě závidět.“ Usmála se a přitulila se ke mně a dala mi pusu na bradu. Nerad jsem se s ní líbal, vlastně skoro s žádnou. Jsem asi na tohle divnej, ale musí mi ženská vonět. Ne parfémem, ale sebou.

„Ty jsi jim o mě něco říkala?“ Vyzvídal jsem a byl jsem napnutej, jako struna.

„Ne, nemluvila, chci jim tě ukázat, aby pukly závistí!“ Smála se a já taky. Potěšila mě, že o mně nikdo neví. Doufám! Musím jí projet ten mobil.

„Aha, to se divím, že jsi to vydržela, že nejsi jako ostatní ženský a hned ses o to s nimi nepodělila.“ Dál jsem z ní zkoušel dostat, jestli vážně nikdo o mně neví.

„Chtěla jsem, ale ony by mi stejně nevěřily, kdybych jim vyprávěla, jak jsi krásnej a úžasnej, tak až tě uvidí, spadnou jim brady.“ Rozplývala se a mě byla k smíchu. Hloupá nána! Netuší, že dneska to je její poslední večer. Tou představou jsem se zachvěl. Připadal jsem si, jako lovec, který si hraje se svou kořistí. Bylo to tak zábavný!

„Nechceš se jít vykoupat?“ Zkusil jsem ji dostat pryč, abych se mohl podívat do jejího mobilu.

„Sice jsem se sprchovala, ale jestli mi přijdeš umýt záda, tak půjdu ráda.“ Lákala mě.

„Dobře, tak jdi, za chvilku jsem u tebe.“ Pobídnul jsem ji a ona mi ještě stihla dát pusu. Jak jsem uslyšel zaklapnout dveře od koupelny, vzal jsem její kabelku a hledal mobil. Měla tam rtěnku, žvýkačky, peněženku, cigarety a mobil měla schovanej v boční kapse. Už jsem se lekl, že ho tu nemá. Začal jsem projíždět její zprávy a dokonce i facebook. Vážně nikde o mě ani zmínka! Vrátil jsem ho zpět do kabelky a šel za ní. Rozvalovala se v mojí vaně a čekala, až se jí budu dotýkat. Jenže to jsem nechtěl, chtěl jsem jen jedno. Umyl jsem ji záda a ona si to chtěla rozdat hned v koupelně, ale já ji zabrzdil a řekl ji, ať jde do ložnice. Lehla si na záda a čekala, až si k ní lehnu. Klepaly se mi ruce a zrychleně dýchal.

„Co ti je? Díváš se na mě nějak divně, máš takový temný oči.“ Ptala se mě. Musela to na mě vidět.

„Nic, jen jsem strašně vzrušenej.“ Řekl jsem ochraptěle, abych ji uklidnil.

„Všimla jsem si, jsi krásně vzrušenej.“ Říkala a nemohla odtrhnout oči od mého rozkroku. Klekla si na kolena a přitáhla mě k sobě.

„Počkej, takhle to nechci, klekni si.“ Řekl jsem ji.

„Tak to děláme pořád, chci se tě užít taky jinak.“ Říkala a přitom se mě dotkla ústy, až jsem zúpěl. Chvilku jsem ji nechal.

„Nevydržím to dlouho, tak si klekni, dělej!“ Řekl jsem dost ostře, že toho nechala a překvapeně se na mě podívala.

„Vždyť si chtěla, abych byl hrubší ne?“ Zkoušel jsem to zahrát do autu. Měl jsem pocit, že se mě trošku bojí.

„Hm, chtěla a pořád chci, ale chci se s tebou i líbat a taky abys líbal ty mě, všude.“ Řekla a konečně si klekla na kolena a já do ní okamžitě proniknul. Vykřikla a mě to ještě víc rozpumpovalo. Díval jsem se na její krk a pak se ho dotknul. Nejdřív jednou rukou a pak i oběma. Srdce mi bušilo, že mi málem zlomilo žebra! Pak jsem víc stisknul. Nechala mě, protože si užívala sex se mnou. Znovu jsem ji zmáčknul a tentokrát silněji. To už se jí nelíbilo.

„Co to děláš? To je nepříjemný.“ Říkala a já zase zesílil.

„Ned…ělej to!“ Snažila se mě nějak zastavit a nemohla skoro mluvit. Já jsem ještě víc zesílil tlak na její hebkou šíji. Pak jsem to nevydržel a byl jsem hotovej, doslova! Lehla si na bok a já ji prudce překulil na záda. Vytřeštila na mě oči a svýma rukama se mě snažila ty moje sundat z jejího krku. Jenže marně. Byl jsem silnější, neměla žádnou šanci. Znovu jsem zmáčknul její krk a ona už jen sípala a začínala modrat. Nemohl jsem se nabažit toho pohledu! Měla tak vyděšený oči a neustále otvírala pusu, snažila se mi něco říct, marně. Musela se divit, že ji škrtím, nečekala to. Pak jsem cítil, jak kope nohama a najednou její sevření sláblo, až její ruce povolily úplně. Tak a je to. Zabil jsem ji. Opatrně jsem sundal svoje ruce z jejího krku. Měla tam modřiny. Oči vytřeštěný a rty modrý a celkově byla bledá. Dlouho jsem se na ni díval a dýchal, jak lokomotiva. Bylo mi zvláštně. Ukojil jsem svou zvědavost a musím si přiznat, že to bylo lepší než ten nejsilnější orgasmus! Líbilo se mi to, a kdybych to mohl vrátit, vychutnám si to znovu a znovu. Pak se mi zvednul žaludek a já se letěl vyzvracet na záchod! Bylo mi najednou strašně zle! V žaludku jsem měl nepříjemnej pocit a klepal jsem se. Možná to bylo tím silným vzrušením, neuměl jsem si s tím poradit, ty pocity, který se ve mně střídaly, byly nepopsatelný. Když jsem se uklidnil, vrátil jsem se do ložnice, kde na posteli pořád ležela mrtvá Radka s vytřeštěnýma očima. Sakra, co teď s ní! Tohle jsem si zapomněl nějak připravit! Začal jsem trošku panikařit a přemýšlel, kam ji vyhodím. Uklidni se, uklidni se! Říkal jsem si pořád v duchu a přemýšlel jsem, že se mi z hlavy muselo snad kouřit! Na směťák? To ne, to by ji našli, takže ji budu muset zakopat někde v lese. Hodinu jsem přemýšlel, kde by to bylo nejlepší, aby ji nenašli. Pak mě napadlo jedno místo, kam nikdo nechodí. Je to sice daleko, ale autem to nějak zvládnu. Zabalil jsem ji do prostěradla, a čekal jsem, až bude noc a já ji budu moct odnýst do auta. Musel jsem dávat pozor, aby mě nikdo neviděl. Byl jsem z toho pekelně nervózní a několikrát se s ní vracel zpět do bytu, protože jsem měl pocit, že slyším nějaký zvuky. Byla docela těžká. Její bezvládný tělo se neslo špatně, ale nakonec jsem to zvládnul. Ještě, že posiluju, kdyby ne, máknul bych si s ní víc, pomyslel jsem si. Naložil jsem ji do kufru mýho auta a pak na zadní sedačku dal novej rýč a lopatu, co jsem si koupil. Jel jsem víc než hodinu lesem. Sakra, nemůžu najít to místo! Takhle v noci, když je tma, tak mě všechno připadá stejný! Na čele jsem měl krůpěje potu. Byl jsem pořád neuvěřitelně nervózní a taky jsem se bál, že na mě přijdou a já půjdu sedět. Ne, že bych to tam nezvládnul, ale bál jsem se, že už bych nikdy nezažil ten fascinující pocit, jakej jsem cítil, když jsem ji škrtil.

Zastavil jsem auto a šel se podívat kousek pěšky. Když jsem si byl jistý, že jsem našel dobrý místo, začal jsem kopat. Dalo mi to zabrat! Kopal jsem víc jak hodinu, a jáma to byla pořádná! Vrátil jsem se pro Radku, sundal z ní prostěradlo a hodil jsem ji do tý jámy. Ještě chvilku jsem se na ni díval. Vlasy měla ve tváři, takže jsem ji do obličeje neviděl. Nelitoval jsem ji. Spálil jsem její oblečení, kabelku a mobil, pak jsem ji zasypal vápnem a začal na ní házet hlínu. Když jsem přišel domů, musel jsem do sprchy. Dalo mi to zabrat snad víc, než posilovna, ale ten pocit nenahradí nic! Pak jsem šel spát a kupodivu jsem usnul, jako by se nic nestalo. Jako by žádná Radka nikdy neexistovala!

Ráno jsem vstával s dobrou náladou, takovou uspokojivou. Jak bych to popsal, asi jako po super sexu, tak jsem se cítil. Možná i líp.

Šel jsem si koupit rohlíky a v klidu se nasnídal. Pak jsem si šel zacvičit a pokecal s klukama z posilovny. Cítil jsem se jako znovuzrozenej. Každej den jsem si v hlavě přehrával scénu s Radkou, jako nějakej film a to mi k dobrý náladě stačilo.

Za tři dny jsem v novinách viděl její fotku. Už ji hledali. Nijak jsem se neznepokojoval, vím, že tam kde jsem ji zakopal, by ji nikdo nehledal. Díval jsem se na její usměvavou tvář a pak si znovu představil, jak jsem ji škrtil a celým tělem mě projel slastnej pocit. Musím si najít jinou. Ne teď hned, ale určitě si v brzký době nějakou vyhlídnu. Plánoval jsem si.

Večer jsem s Erikem vyrazil do kasina, kde jsme nechali pěknej balík peněz! Mohli jsme si to dovolit, protože Karel nám dohazoval kšefty a my měli peněz víc než dost. Na tohle jsem si vážně nemohl stěžovat. Erik si všimnul, že se mi zase vrátila dobrá nálada a přikládal to tomu, že se nám teď víc než daří. Takhle to šlo tři měsíce. Denně jsme měli práci a každý večer jsme někde pařili. Bylo mi fajn.

Počasí nebylo nic moc, skoro denně pršelo, a než jsem kolikrát přišel k autu, byl jsem pěkně mokrej, stejně, jako dneska ráno. Nadával jsem na celej svět, a kdybych nepotřeboval do města, nevystrčil bych ani nos z mého bytu. Jel jsem si pro snídani a taky jsem se chtěl stavit v bance. Potřebuju si zařídit ještě jeden účet. Prachy se mi doma hromadily a já jsem začínal mít obavy, že by mě mohl někdo vykrást. Projížděl jsem okolo tramvajové zastávky, když jsem si všimnul holky, která stála na dešti a klepala se zimou. Měla na sobě jen krátkou sukni a tričko. Byla hezká, řekl bych, že až krásná. Měla dlouhý tmavý vlasy, který se jí neposlušně kroutily. Začínala je mít od deště mokrý. Zabrzdil jsem přímo před ní.

„Slečno, nechce někam hodit?“ Zeptal jsem se. Ona se na mě podívala a mnou jako by projelo něco silnýho! Takový zvláštní pocit. Měla nádherný oči a její pusa měla krásný tvar. Chvilku se na mě dívala a pak se mírně usmála a mně se rozbušilo srdce!

„Já, nevím, asi ne, ale díky.“ Říkala rozpačitě a její hlas zněl, jako nějaká krásná melodie. Byl jsem z ní naprosto vedle! Za celej svůj život se mi tohle ještě nestalo.

„Ještě víc zmoknete, jen pojďte.“ Usmál jsem se na ní a ona po chvilce váhání nastoupila na místo spolujezdce. Krásně voněla, takovou sladkou vůní. Okamžitě jsem dal topení na plno.

„Děkuju.“ Špitla.

„Není vůbec za co. Kam potřebujete hodit?“ Ptal jsem se a snažil se na ní udělat dojem.

„Já nevím.“ Řekla nějak nešťastně a já se trošku zarazil.

„Nevíte, kam jedete?“ Usmál jsem se a po očku ji pořád pozoroval. Měla malý nosík a její řasy byly snad nejdelší, co jsem kdy viděl.

„Vím kam jedu, ale nevím, jestli tam mám jít, když jsem takhle zmokla.“ Vzdychla si a já pořád nechápal.

„A kam jste se chystala?“ Zeptal jsem se, protože mě to zajímalo. Ona mě zajímala celá.

„Dělám zkoušku z angličtiny a nevím, jestli tam takhle mokrá mám jít. Jak jsem byla ráno vystresovaná, zapomněla jsem si deštník i svetr.“ Vyprávěla a já si uvědomil, že hltám, každý její slovo.

„V kolik máte zkoušku?“ Dál jsem se ptal.

„Za hodinu.“ Zase si vzdychla a já od ní nemohl odtrhnout oči.

„Jsem Sára.“ Řekla a podala mi svou jemnou ruku.

„Jáchym.“ Jemně jsem se ji dotkl a cítil jsem mrazení po celým těle.

„Mám nápad.“ Řekl jsem a odbočil do jedný ulice a pak zastavil před obchodem Arabella Fashion. Mají tady luxusní hadry i boty. Sára na mě zírala, asi nevěděla, proč jsem zastavil.

„Jdeme nakupovat.“ Usmál jsem se a vystoupil z auta.

„Počkej, to nejde.“ Bránila se a byla tak roztomilá, že jsem se na ní pořád zíral.

„Pojď, nebo nestihneš zkoušku.“ Pobídnul jsem ji a ona konečně šla. Vešli jsme do obchodu a nikde nebyla ani noha. Však taky bylo brzy a divil jsem se, že mají otevřeno už od osmi. Přivítala nás příjemná prodavačka a Sára se na mě zase tázavě podívala.

„Vyber si něco na sebe, ať nemusíš jít na zkoušku, v těch mokrých věcech.“ Usmál jsem se. Začala si prohlížet šaty a jedny se jí asi líbily, protože si je prohlížela nejdéle. Pak koukla na cenu a zase je vrátila zpátky. Byla zaražená, asi tou cenou.

„Myslím, že tady si nic nevyberu, trošku jiná cenová kategorie, než na jakou jsem zvyklá.“ Usmála se. Měla krásný zuby. Ne, ona byla krásná celá. Její štíhlé tělo, mě neuvěřitelně přitahovalo.

„V pohodě, to neřeš. Vezmi si ty šaty a zkus si je.“ Řekl jsem a díval se do jejích modrých očí.

„Ne, Jáchyme, co blázníš? Vždyť mě vůbec neznáš! To nejde.“ Bránila se.

„Sáro, běží ti čas.“ Upozornil jsem ji a ona se vyděšeně podívala na hodinky. Muselo jí být trapně, protože prodavačka na nás divně koukala a dvakrát se ji byla ptát, jestli ji může poradit. Rezignovaně si vzala šaty a zalezla do kabinky. Po chvilce vylezla a já jsem málem zapomněl dýchat! Myslím, že jsem nic krásnějšího neviděl! Byla jako nějaký přelud, musel jsem dvakrát zamrkat, jestli se mi nezdá! Světle modrý šaty s černým lemováním jí neuvěřitelně slušely! Byly na široká ramínka a nádherně ji v nich vynikly její prsa.

„Jsi nádherná!“ Uniklo mi. Ona se stydlivě usmála.

„Jáchyme, ale nemůžu si je vzít, jsou moc drahý.“ Říkala tiše. Prodavačka jí pohotově přinesla ještě boty. K těm šatům naprosto ladily. Na nic jsem nečekal a šel všechno zaplatit, takže když se Sára vrátila, zrovna jsem prodavačce podával prachy. Stálo mě to sice dva tisíce, ale bylo mi to jedno. Sára se mi tolik líbila, že bych jí koupil cokoliv! Neušlo mi, že se na mě nevěřícně dívá. Vzal jsem balíčky a dal je na zadní sedačku mojí Audi.

„Jáchyme, já vůbec nevím, co na to mám říct. Mám pocit, jako by se mi to zdálo! Neznáš mě, vezmeš mě do auta a ještě mi koupíš, tak drahý věci“ Řekla v autě.

„Chtěl jsem ti pomoct, tak jsem pomohl, tak to tak ber. Je ti ještě zima?“ Ptal jsem se starostlivě, protože sice tričko už měla skoro suchý, ale sukně a boty měla promočený. Musela ji být zima.

„Trošku. Já vím, ale vždyť mě vůbec neznáš a zaplatíš za mě tolik peněz, prostě jsem z toho trošku v šoku. Jak si něco vydělám na brigádě, vrátím ti to.“ Vzdychla si a zadívala se mi přímo do očí. Nejradši bych ji políbil! Absolutně jsem nechápal, co to se mnou udělala!

„Tak to ani náhodou!“ Nesouhlasil jsem.

„Nemůžu si je vzít, jen tak.“ Pořád mi oponovala a mně se to líbilo.

„Rád tě poznám, Sáro, takže pokud bys někdy šla se mnou na večeři, budu víc než rád. To mi bude milejší, než kdybych si měl od tebe vzít peníze. Ber to jako takovou malou protislužbu.“ Řekl jsem, a aniž bych sám nějak chtěl, zvednul jsem ruku a pohladil ji po její tváři. Trošku se lekla.

„Řekni mi adresu, ať stihneš tu zkoušku.“ Usmál jsem se a nastartoval motor. Naštěstí to nebylo daleko. Rychle vystoupila, já ji podal balíčky a ona se běžela přestrojit na dámský záchod. Popřál jsem ji hodně štěstí a odjel. Zvláštní, ani jsme si nevyměnili telefonní čísla a já jsem přesto věděl, že se zase uvidíme.

Druhý den jsem toho měl hodně, ale nevadilo mi to. Musel jsem za Erikem a schůzka, na který jsme byli, se protáhla až do večera. Po celou dobu jsem myslel na Sáru. Na její rty, který bych nejradši políbil, a ty její oči! Ty mě dostaly, jak je má velký a krásně modrý. No, asi jsem se zabouchnul a pořádně! Já , kterej nikdy žádnou nemiloval, všechny pro mě byly jen jako nějaký panenky na hraní. Pohrát si a dost. U ní jsem to ale cítil jinak. Zvláštní, ani jednou mě nenapadlo, že bych jí ublížil. To bych nemohl. Tak jako Radka mě nepřitahovala.

„Ty vole, posloucháš mě?“ Vyjel na mě Erik.

„Co?“ Zeptal jsem se zmateně.

„Už asi pět minut na tebe mluvím, co je s tebou? Tobě hráblo, nebo seš vážně zamilovanej?“ Šílel ze mě Erik.

„Jo.“ Zahučel jsem.

„Co, jo?“ Nechápal.

„Že tě poslouchám.“ Řekl jsem a Erik na mě zíral, jako na blázna.

„Na to jsem se tě neptal! Ty ses vážně zamiloval?“ Znovu se mě zeptal.

„Ne! Jen jsem ráno potkal jednu holku, a nějak ji nemůžu dostat z hlavy.“ Přiznal jsem se. Jemu můžu říct všechno.

„Vždyť to říkám! Zamilovanej, jako prase! To bych do tebe nikdy neřekl.“ Dobíral si mě.

„Uklidni se, nejsem zamilovanej, jen se mi prostě líbila.“ Vyjel jsem ostře.

„Hm, dobrý, tak se na to vykašli, a jdeme někam zapařit. Najdeš si tam nějakou buchtu a ona tě z toho vyléčí.“ Plácnul mě do zad. Mně se ale nikam nechtělo. Vážně jsem měl plnou hlavu Sáry.

„Hele dneska fakt nejdu. Jdi sám.“ Řekl jsem a Erik mě nepřemlouval, věděl, že by to bylo zbytečný.

Po zbytek týdne jsem každý odpoledne něco měl, takže jsem se za Sárou nedostal. Chtěl jsem na ní totiž počkat odpoledne před školou. Musím ji vidět. Myslel jsem si, že mě to přejde, že na ní zapomenu, ale nemohl jsem ji dostat z hlavy, a čím víc uběhlo dnů od našeho setkání, tím víc jsem na ni myslel. Takže hned v pondělí, jsem se hezky ustrojil, vzal jsem si ty nový džíny a od jedný hodiny odpoledne, jsem jak blázen čekal před její školou. Ve tři jsem toho měl už dost a smál se sám sobě, jak jsem trapnej a měl jsem sto chutí odjet, ale ještě jsem počkal. O půl čtvrtý konečně vyšla ze dveří. Šla ještě se třemi kamarádkami. Vypadala mezi nimi, jako krásná růže mezi trním. Tak totiž vynikala. Zatajil se mi dech, když jsem se na ni díval. Byla snad ještě krásnější! Její štíhlý nohy v legínách mě naprosto uchvátily. Vlasy ji vlály ve větru a já jsem měl pocit, že spím a zdá se mi krásnej sen. Nevěděl jsem, jestli mám na ní zavolat. Jenže pokud to neudělám, někam se mi ztratí a já ji neuvidím. Takže jsem vylezl z auta a zavolal.

„Ahoj Jáchyme!“ Vesele mě pozdravila a bylo vidět, že je potěšená, že mě vidí. Její kamarádky se na mě obdivně dívaly. Nevšímal jsem si jich, měl jsem oči jen pro ni.

„Tak jak dopadla zkouška?“ Zeptal jsem se ji a byl jsem příšerně nervózní.

„Dobře, mám ji! Ani nevíš, jak jsem ráda!“ Usmála se a mě poskočilo srdce.

„Tak to jsem rád, myslel jsem na tebe. Můžu tě pozvat někam na kafe?“ Osmělil jsem se. Ona se ohlídla po svých kamarádkách.

„Půjdu ráda, jen musím za hodinu na vlak, jedu dneska domů.“ Oznámila mi a já jsem zvadnul.

„Ty nebydlíš v Praze?“ Zeptal jsem se.

„Seidlmanová, tak jdeš?“ Volaly na ni ty její kamarádky a u toho se pubertálně chichotaly. Takže její jméno i příjmení začíná na S, okamžitě jsem si všimnul.

„Ne, nebydlím, bydlím kousek za Prahou v malé vesnici.“ Usmála se a svoje kamarádky ignorovala.

„Tak já tě pak odvezu, jestli budeš chtít.“ Nabídnul jsem se a doufal, že pozvání příjme. Chvilku váhala. Pak zavolala na holky, aby na ni nečekaly, a posadila se ke mně do auta. Páni, jak já jsem byl rád!

„Myslel jsem si, že chodíš na vysokou.“ Řekl jsem ji, když jsme seděli v příjemný kavárně a já si užíval její blízkost.

„Ne, nechodím, jsem ještě na střední, ale za měsíc maturuju, tak se teď musím snažit. Za týden dělám přijímačky do Brna na vysokou, chtěla bych se tam dostat.“ Usmála se.

„Tak to ti moc přeju, aby ses tam dostala. A proč jsi dělala minulý týden tu zkoušku?“ Zajímal jsem se.

„Protože jsem byla nemocná, a chyběly mi známky, bez toho by mě učitelka nepřipustila k maturitě. Je dost přísná.“ Vzdychla si a napila se kávy. Fascinovaně jsem na ní hleděl. Líbil se mi každý její pohyb.

„Co ti bylo? Teda jestli nevadí, že se ptám.“ Zase jsem se zeptal, protože jsem o ní chtěl vědět co nejvíc, ne jen znát její jméno a příjmení.

„Ne, nevadí. Měla jsem chřipku, ale nějak jsem se z toho nemohla dostat.“ Říkala vážně.

„Ještě, že jsi nenastydla na tý zastávce.“ Řekl jsem a ona se zase na mě tak zvláštně podívala.

„To jen díky tobě, že jsi mě zachránil. Jsi strašně hodnej! Já, hodně jsem na tebe myslela, nikdy se mi nic podobnýho nestalo.“ Přiznala se a já se naparoval, jako páv!

„Nejsem hodnej, jen, jak jsem tě viděl, tak mi tě bylo líto, že tam tak mokneš.“ Usmál jsem se.

„Tohle by neudělal nikdo, to mi věř, vážně ti moc děkuju. Upřímně, někdy mám pocit, že se mi jen zdáš, že to, jak jsi byl ke mně hodnej je jen v pohádkách, nebo ve snech.“ Řekla něžně.

„Nemáš vůbec za co. Nezdám se ti a já jsem strašně rád, že jsem jel okolo tý zastávky. Sáro, můžu tě zase někdy vidět? Moc bych o to stál.“ Zeptal jsem se. O tebe bych stál, ani nevíš, jak moc! Říkal jsem si v duchu.

„Taky bych tě ráda viděla, jen to je složitý Jáchyme.“ Vzdychla si.

„Máš někoho?“ Zeptal jsem se přímo.

„Mám přítele, chodím s ním skoro pět let.“ Odpověděla přesně tak, jak jsem nechtěl.

„Však, já bych se spokojil jen s tím, že tě občas můžu vidět.“ Teď jsem si vzdychnul já.

„Jenže já nevím, jestli bych se do toho nějak nezamotala. Jsi hezkej, moc hezkej a celkově se mi prostě líbíš, jenže se bojím, že bych se zamilovala.“ Trošku se zadrhávala a pak sklopila hlavu a mně tím vyrazila dech. Příjemně.

„Sáro, slibuju, že to nechám na tobě, nebudu tě nikam tlačit, jen tě prostě chci vidět.“ Usmál jsem se a ona se na mě konečně podívala.

„Spálím se, vím to.“ Řekla tiše. Chtěl jsem ji dát prostor, chtěl jsem, aby mi věřila, tak jsme se už bavili o jiných věcech. Zíral jsem, jak je chytrá! Věděla toho tolik, že jsem nedokázal vnímat nic jinýho, než jen její hlas a to, co mi vypráví. Po hodině jsme opustili kavárnu.

„Děkuju za příjemný odpoledne a za odvoz.“ Řekla, když jsem zastavil ve vesnici Bořanovice, kde bydlela.

„Nemáš vůbec za co! Dáš mi svý telefonní číslo?“ Zkusil jsem. Nezaváhala ani minutu a okamžitě mi ho nadiktovala! Pak mě nečekaně pohladila po tváři a dala mi pusu. Šílel jsem, jak to bylo příjemný a kdybych věděl, že ji to nebude vadit, obejmul bych ji. Neudělal jsem to ale. Celou cestu, co jsem jel zpátky do Prahy, jsem se usmíval jako blázen a dokonce jsem se přistihl, že si i zpívám!

Když jsem pak večer ležel v posteli, bylo mi divně. Myslel jsem na Sáru a přemýšlel jsem, jak ji mám získat. Mohlo mě napadnout, že někoho bude mít! Štve mě to a asi i žárlím, ale pokud ona nebude chtít, nic s tím nenadělám!

Hned druhý den jsem to nevydržel, a napsal jsem jí zprávu. Odepsala okamžitě a její obsah mě potěšil!

AHOJ JACHYME, JSEM RDA, ZE SI NAPSAL, POTESILO ME TO. VIS, PORAD PREMYSLIM, JAK SE TI MAM ODVDECIT, ZA TY SATY A BOTY. JE MI Z TOHO TRAPNE. S.

Usmíval jsem se jako puberťák, když jsem to četl!

NEMUSIS SE MI ODVDECIT, UDELAL BYCH PRO TEBE COKOLIV. BUDE MI STACIT, KDYZ TE DNESKA UVIDIM. Vlastně se cítím jako puberťák!

DNESKA UZ NECO MAM, ALE ZRUSIM TO. KDE SE SEJDEME?

Musel jsem si sednout, zatočila se mi totiž hlava z toho, že ji zase dneska uvidím!

SUPER! VYZVEDNU TE PRED SKOLOU O PUL 4, OK? Zeptal jsem se a ona souhlasila.

Čekal jsem tam už od tří a rychle jsem ji ještě letěl koupit kytku! Jsem vážně praštěnej! Nikdy jsem žádnej holce kytku nekoupil! Kdyby mě viděl Erik, vysmál by se mi. Jenže mě to bylo fuk, jediný o co jsem stál, tak byla ona! Moje krásná Sára!

„Ahoj, nečekáš dlouho? Trošku jsem zdržela.“ Vyhrkla, jen co si přisedla do auta.

„Nečekám. Jakej jsi měla den, co ve škole?“ Zeptal jsem se a ze zadního sedadla jsem jí podal malou kytičku krásných fialek.

„Ta je pro mě? Je nádherná! Děkuju, Jáchyme!“ Celá zářila a já jsem měl radost, že jsem ji potěšil.

„Není za co.“ Pokrčil jsem rameny a pozoroval ji, jak do ní zabořila svůj malý nosík.

„Krásně voní! Den jsem měla docela dobrej, jen na zítra se musím doučit dějepis.“ Vzdychla si.

„To zvládneš, seš chytrá.“ Snažil jsem se ji povzbudit.

„Snad jo, jen se mi nechce učit, teď toho je nějak moc. Jak si se měl ty? A co vlastně děláš za práci? Moc toho o tobě nevím.“ Vyptávala se a neustále čichala k fialkám.

„S kámošem podnikáme, nic zajímavýho. Dneska jsem byl v posilovně, vyřídil pár telefonátů a to bylo všechno.“ Usmál jsem se na ní.

„Ty jo, tak to se máš, úplně ti závidím tu pohodu!“ Řekla a opřela si hlavu o opěrku. Pohodu mám, jen občas ten blbej pocit, že děláme něco špatně, pomyslel jsem si.

„Kam pojedeme?“ Zeptal jsem se jí, abych zaplašil myšlenky, který mě od doby, co nám Karel dohazuje kšefty, nenechají klidným.

„Nevím, mě je to vcelku jedno, jen nejpozději do sedmi musím být doma.“ Odpověděla.

Vybral jsem teda jednu útulnou restauraci, abychom tam na sebe měli klid. Ke mně domů jsem si ji neodvážil pozvat.

„Motáš mi hlavu.“ Řekla vážně a těma svýma velkýma očima, se na mě dívala. V rukou svírala šálek s kávou.

„A je to dobře, nebo špatně?“ Zeptal jsem se.

„Já nevím. Bojím se, Jáchyme.“ Najednou pohasla.

„Čeho?“ Skoro jsem pošeptal.

„Že si přidělávám starosti, teď když mám maturovat a taky jsem zadaná a scházím se s tebou. To by asi tak být nemělo. Víš, já…já jsem se do tebe zamilovala.“ Myslím, že větší radost mi nemohla udělat! Její tvářička lehce zrůžověla a tím, jak sklopila oči, mě úplně uchvátila! Je vůbec možný, aby mě tak moc dostala? Abych z ní byl totálně hotovej? Nahnul jsem se a pohladil ji po tváři.

„Já do tebe taky, na první pohled, už když jsem tě viděl na tý zastávce.“ Přiznal jsem se a ona se zase na mě podívala. Její oči měly neuvěřitelně modrou barvu.

„Co budeme dělat?“ Zeptala se mě a v jejích očích jsem četl, něco jako zoufalství.

„Budeme spolu.“ Pokrčil jsem rameny a vzal ji za její štíhlou ruku. Jemně mě zmáčkla tu mou.

„To nejde, vždyť víš, že někoho mám.“ Vzdychla si, ale moji ruku nepustila.

„Tak se s ním rozejdi, vždyť to není nic nenormálního.“ Usmál jsem se.

„Právě, že to nejde. Milan, pro naši rodinu udělal strašně moc, jsem mu vděčná.“ Řekla tiše.

„A proto s ním musíš být?“ Trošku jsem nechápal.

„Musím.“ Odpověděla.

„Sáro, nemusíš. Nemusíš být přece s někým, s kým nechceš. Tohle ti nemůže nikdo nařizovat.“ Pohladil jsem ji druhou rukou po tváři.

„Když to neznáš moje rodiče a taky Milana, myslím, že máma by mi nikdy neodpustila, kdybych se s ním rozešla. Bere to jako hotovou věc, že se po maturitě vdám a budu mít děti. Jenže to já nechci, chci jít na vysokou a taky nechci zestárnout s někým, koho nemiluju.“ Vyprávěla a mě jí bylo líto, vážně líto!

„Asi to je složitější, ale ne neřešitelný. Když mi to dovolíš, já ti se vším pomůžu, nemusíš se bát, že bych se o tebe nepostaral, jen prosím nebuď s ním.“ Řekl jsem vážně.

„Mám strach, že mi bude Milan dělat problémy a hlavně našim. Táta s ním má malý truhlářství. Někdy mám pocit, že ho drží v šachu a táta ho musí poslouchat na slovo. Jáchyme, já jsem tě neměla potakat.“ Řekla a mě to zabolelo.

„Sáro, měla, určitě ano, už jen proto, že máme být spolu.“ Říkal jsem pevně.

„Nevím. Asi mi budeš muset dát nějaký čas. Já se s ním nedokážu rozejít takhle rychle a hlavně na to musím připravit mámu s tátou. Máma už plánuje tu blbou svatbu.“ Odfrkla si.

„Dobře, počkám, protože se tě nechci vzdát, jen bych si přál se s tebou vídat, aspoň to.“ Souhlasil jsem, protože mi nic jinýho nezbylo.

„Děkuju. Zavoláme si, a až to půjde, tak se sejdeme.“ Bylo na ní vidět, že se jí ulevilo.

Zaplatil jsem a se s míšenou náladou jsem nasednul do auta. Sára byla zvadlá a nemluvila. Mlčky si zapnula bezpečnostní pás a já nastartoval motor.

„Můžeš prosím pro mě něco udělat?“ Náhle se zeptala.

„Cokoliv.“ Odpověděl jsem po pravdě. Vážně bych pro ni udělal cokoliv!

„Obejmi mě.“ Pošeptala a já jsem jí rozepnul pás a přitisknul ji k sobě. Ten pocit, jaký jsem cítil, jsem cítil poprvý v životě! Tolik mi to dávalo, že jsem ji nechtěl pustit, ani po deseti minutách! Taky mě silně objímala a bylo znát, že je ráda, že ji tak pevně svírám. Pak zvedla hlavu a podívala se mi přímo do očí. Čekala, jestli ji políbím. Váhal jsem, ale jen kvůli ní, sám jsem to chtěl, straně! Její rty mě vybídly a já jsem už na nic nečekal a políbil je. Točila se mi hlava a teď jsem bezpečně věděl, že ji miluju! Tohle jsem nikdy k žádný necítil, a že jsem jich poznal spoustu! Najednou jakoby žádná z nich neexistovala, jako by byla jen Sára. Moje krásná Bohyně, kterou jsem si našel. Ne, ona si našla mě a já ji začal bezvýhradně milovat.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Deník ze Španěl

Petr Kučera

Deník ze Španěl je soubor cestopisných črt. Jednotlivé části knihy čtenáře zavádějí na nejrůznější místa Španělska. Cestopis popisuje nejen vyhlášené metropole, ale také pro Středoevropany méně známá místa, která však Španělé považují za své klenoty. Čtenář tak má možnost zavítat ke královskému paláci v Aranjuezu, objevit starobylé skvosty města Segovia, navštívit Cervantesův rodný dům v Alcalá de Henares a mnoho dalších úžasných míst.

U každého z měst jsou uvedeny také praktické rady. Čtenář se tak dozví, jak na místo cestovat, co si nesmí nechat ujít a případně jaké slevy může uplatnit.

Cestopis je navíc oživen i dvěma texty, které vykreslují odlišnosti mezi českou a španělskou kulturou, čímž může turista předejít možnému nedorozumění.

Pravda v zrcadle času

Šarlota Santini

Temný psychologický příběh o hledání pravdy v minulosti. Odkud jdeme, proč jsme tady? Kdo je Bůh a jakou pravdu nám tají vlády celého světa? Vědět příliš, je velmi nebezpečné. Příběh je z velké části podložen fakty, z části je to fikce. Čtenáři stylem vyprávění přirovnávána k Tulákovi po hvězdách od Jacka Londona.

Hlas ženy: Cesta na vrchol

Šarlota Santini

Příběh několika žen a jednoho muže při hledání smyslu života a té správné cesty. Je to především povzbuzení pro ženy naslouchat svému vnitřnímu hlasu a nesmířit se s rolí, kterou nám určuje společnost. Pokračování Hlasu ženy.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Poklad duše

Šarlota Santini

Básnická sbírka

A lidi už nemilují

Má pro strach uděláno,

Slepá pýcha,

Z nouze osamělá.

Pokorný štěkot

Bestie krvelačné.

Těžká dusnost,

Prachu velkoměsta,

Ubohost dutých lidí,

Na cestě do práce.

Nechutnost mešní písně,

Na parapetu periferie,

Karmická láska

Šarlota Santini

Je o vdané ženě, která se zamiluje do o osm let mladšího muže. Rozvede se kvůli němu. Síla citu je na něj příliš velká, tak uteče. Vznikne mez nimi hluboké nepřátelství.Zdrcená žena odcestuje do Afriky, aby zapomněla, dále do Karibiku. Jak to dopadne až se po letech vrátí domů?

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Hlas ženy

Šarlota Santini

Příběh několika žen a jednoho muže při hledání smyslu života a té správné cesty. Je to především povzbuzení pro ženy naslouchat svému vnitřnímu hlasu a nesmířit se s rolí, kterou nám určuje společnost.

Anděl a ďábel

Rozálie Děčínská

Hradní pán se rozhodl, že je načase provdat dceru, která právě prožila nejhorší zkušenost svého života. Najde jí muže, jenž je ochoten na ni netlačit v manželských věcech. Ženich se na svatbě nechá zastoupit a Lucie tím uražená nepochybuje proč. Svého manžela se bojí a veškeré své utrpení svádí na něho. Jednoho dne se rozhodne pro pomstu, ale postupně začíná objevovat, že všech mužů se bát nemusí a Vojtěchovi velice křivdila ve svém úsudku.

Její plán na pomstu se pomalu mění v boj o jeho lásku.

Oheň a led

Rozálie Děčínská

Marika koupí město od pana Vodického a usadí se v něm se svou přítelkyní. Postupně se seznamuje s lidmi v něm i svými sousedy. Jako cizinka se musí buď provdat nebo urychleně získat inkolát. První varianta se jí zdá schůdnější a jednoznačně rychlejší.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Poslední slovo

Rozálie Děčínská

Anastázie se tak tvrdošíjně brání sňatku s mužem, kterého její matka vinila snad ze všeho zla na světě, až se její otec rozhodne k netradiční formě trestu - naoko ji provdá za toho nejchudšího ze svých nájemců.

Věřím na osud…

aneb příběh Kathy Riwellové

Věra A. Jorová

Lehce humorný román s detektivní zápletkou se odehrává v Anglii na počátku jednadvacátého století. Hlavní hrdinka, šestadvacetiletá Kathy, se s vyhlídkou na lepší život naivně provdala za zámožného a vlivného Artura Riwella, ředitele psychiatrické kliniky v Londýně. Manžel ji sice zahrnul očekávaným luxusem, ale kvůli jeho despotické povaze a jiným zvrácenostem, zejména v soukromí, bylo toto manželství pro ni deprimující a tím i zklamáním.

Jednoho dne, nastává v životě Kathy osudový zlom a tady začíná její příběh. Nebezpečně naplánovaná pomsta a štěstí v neštěstí způsobí, že se ocitá v cizím prostředí, daleko od domova, na panství přitažlivého lorda Zewiga. Během pár dní Kathy pozná nové přátele, jejich neobvyklé zájmy a neobyčejné zážitky. Pocítí i touhu po lásce, která se nabízí a je neodvratná.

V myšlenkách se však stále vrací do reality, jak vyřešit minulost, následky nastalé situace a svou budoucí existenci. Jelikož se cítí ohrožena na životě, je potřeba, co nejrychleji jednat. Avšak její poklidné plány, při návratu do Londýna, se v jediné chvilce zvrhnou do nečekaných až bláznivých situací a Kathy se musí rozhodnou. Trvá i nadále na své pomstě, nebo zvolí cestu svého srdce? Co ji učiní šťastnou – zarputilá nenávist a touha po zadostiučinění či obejde-li zákon s vyhlídkou na nový život, naplněný láskou? Obě cesty mají svá rizika. Řeší tedy nelehkou otázku, jakým směrem se bude ubírat dál její osud. A nejen její, nerozhoduje totiž už jen sama za sebe.

Příběh Kathy Riwellové je od začátku do konce smyšlený, jako i osoby, jejich jména a názvy některých lokalit, vyskytující se v něm. Jeho podobnost je tedy čistě náhodná.

Ve znamení leknínového květu

Jan Řehounek

Úspěšný překladatel a vysokoškolský pedagog Honza se vrací po sedmi letech ze Spojených států, kde ztratil svoji lásku, do rodné vesnice. I když se mezi obyvateli objeví náznaky nedůvěry, brzy se s nimi sžívá. Nachází i nové přátele včetně cikánské rodiny, kterou v prvním okamžiku vesnice zcela odmítá přijmout, brzy se ale ukáže, že neopodstatněně.

Realita současnosti se všedními starostmi a radostmi, ale i dramatickými událostmi, se Honzovi prolíná se vzpomínkami na dětství. Nenadálý nález dědečkovy skryté ilegální knihovny z doby druhé světové války a z komunistických padesátých let vyvolá téměř detektivní pátrání po příčinách jeho věznění a dokonce po udavačích, kvůli nimž přišlo o život několik lidí. Hlavního iniciátora – paradoxně svého dědečka – pomůže odhalit Honzova nová láska.

V románu se střídají autobiografické prvky, humor, napětí, návraty do historie. Je situován do konkrétní vesnice, vystupují v něm autentické postavy, ale příběh je do velké míry fabulován. Autor jím chtěl vzdát hold svému dědečkovi, jenž byl jako vesnický knihovník pronásledován a dokonce vězněn v době druhé světové války a posléze i v padesátých letech.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Příběh spisovatele

Klára Brůnová

Alexander Golddig je mladý učitel bez životního cíle.

Chce jen psát své příběhy, jenže ještě žádný nebyl schopný dopsat, aniž by sám neusoudil, že je to kravina, kterou by nikdo nevydal. V jeho bytě nebydlí sám, je tam i s mladým studentem literatury Sebastianem, který je jeho příběhy nadšen a snaží se jej podporovat tím, že hledá nejrůznější legendy, které by mladého učitele mohly inspirovat.

Sebastian našel i jednu legendu v lázních, kam je odhodlaný Alexandra vzít.

Co se ale stane, když se do lázní, kde by mělo strašit, vydají? Bude na vině jen duch, nebo i nějaký člověk?

A kdo je vlastně Alexander Goldding?

Příběhy pod Jezevčí skálou

Michaela Hellerová

Příběhy pod Jezevčí skálou pojednávají o historii rodu Jezevců v Jezevčím království.

Autorka se zmiňuje o králi Jezevci prvním, jeho synovi Štístkovi a o jeho vnukovi, králi Jezevci druhém. Rodina Jezevců zažije nejedny útrapy.

Hlavní hrdinkou je sestra krále Štístka Štěstěna, která je obratnou diplomantkou, která ale prohrála svůj boj s vůdcem Králíků, když kvůli jejich osobní krizi vypukla mezi oběma národy zákopová válka. Jak to všechno dopadne se dočtete v prvotině knihy Michaely Hellerové.

„Všechno, co se děje v životě je dobře, i když to zrovna bolí a trápí nás.“

k.k.

Pohádky skřítka Knihovníčka

Iva Tučková

Každý jsme k něčemu důležitý a užitečný, jen je třeba to něco najít. K tomu nám pomáhá láska, úcta a víra. Pohádky ukazují, že obvykle překonáním toho zlého nacházíme to dobré.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Dítě svého otce a další osudy Yrrinell Kateřina Bláhová

Vévodkyně Lila je oblíbenou a spravedlivou vládkyní města Barrendin. I přes traumatické zážitky z dětství prožívá velice spokojený život. Idyla ale náhle skončí během podivné noci, když její manžel a jeho otec beze slova vysvětlení odjedou pryč. Lila nedává na uklidňování ostatních a vezme pátrání po svých blízkých do vlastních rukou. Cesta ji zavede mnohem dál, než vůbec tušila. Nejen do jiného světa, ale hlavně hluboko do Liliny minulosti, o které doufala, že je dávno zapečetěná.

Růžová planeta

Petr Kučera

Kniha růžová planeta je soubor volně navazujících pohádkových příběhů. Vypravování jsou stylizována moderním a poutavým způsobem se snahou maximálně se přiblížit dětskému čtenáři.

Hypocrisis

Martin Hoffmann

V touze po vědění se mladý historik vydává do nitra hor, aby odhalil tajemství, jež dosud znal jen starý vyšinutý lékař. Soukromá výprava se mu však vymyká kontrole, jakmile učiní objev, po kterém tak dlouhodobě toužil. Střetne se s nevídanou hrozbou, před níž není úniku jinam, než hlouběji do spárů manipulativního nepřítele. Touha po vědění se vytrácí, mění se na boj o holé přežití, střídá ji nesnesitelný strach. Nakonec si musí zvolit, koho považovat za přítele, a koho zbavit života.

Příběh vyprávěný v první osobě nese prvky klasického hororu, fantasy a thrilleru, s autentickými popisky a dynamikou.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Lyrika,provokace a hnus

René Racek Matlášek

Básně, epigramy a vůbec verše všech chutí a pachů, jak pro romantiky, tak pro cyniky, šovinisty a prasáky

Rospunka 1.

Faferka

8.01 Část prvá

Letície

Překrásné oči z hloubky tůní mi srdíčkem poví.

Já moc dlouho už tě hledala.

A sluníčkové řasy zamykaly pohledy k utopení.

Už hledat nemusíš, odpovídám také srdcem.

Každé tvé mrknutí je jeden západ slunce.

A dáváš mi západů habaděj.

Já už tě našel.

Jako tenkrát,před dvěma třetinami mého života.

Potkal jsem malou holčičku.

Krásná byla moc.

Kudrnaté vlásky lemovaly něžnou tvářičku .

Stála jsi a hleděla pohledem princezny Malé.

Hleděla jsi mi do očí a slyším řeč srdíčka.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Provázky z uzlíků

Pavel Lahodný

Provázky z uzlíků

splétám provázky z uzlíků

které si sním

nad modrými lagunami lomů

v korunách stromů

když po obloze jedou vozy

vzduch voní Měsícem

a Ty se točíš radostí

z maličkostí jež galaxie přemostí

ukrytých v uzlících

ze kterých splétám

provázky

z lásky

pro Tebe

Dirigent

Faferka

1 Dirigent I.

Dirigent I.

Noční mlha

se rozlila na okraje náměstí

přes mlékařské vozy

a prodavače nočních neřestí

s opilci táhla se nábřežím

ověnčíc jim hlavu

jak svatozář světcům podsvětí

rozbíjejíc se o tupé tváře soch

s mramorovým srdcem

a myšlenkami zmrazenými v kameni.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

(Bá)snění

Pavel Lahodný

(Bá)snění

miluji (bá)snění

a Tebe

k zbláznění

v imaginárním světě

kde zanechávám ve stratosféře

stopy bosých myšlenek –

propletená jména

moje

Máří Magdaléna

tak jako je řeka moři

jsi má síla

když přijímám pod obojí Tvoji něhu –

poskládám ze slabik vitráže

klamu tělem

ale hlava dokáže

jíti k Tobě přímo čelem

jsem násobkem i dělitelem

bloudivě chtivým badatelem

půlnoční nespavost

bezesná

zvědavost

zahalená do inkoustu

písmena plodí do řádků poezie

v povijanu z veršů –

rozplyneš se mi s ránem

panenka

s celofánem

na cestě mezi cigaretou

a studenou kávou k nepití

chudý ten kdo (bá)snění neprožije …

Zlatý Texas

Patrik Strohbach

Čtyři dobrodruzi na cestě po Texasu. Nikdy se neviděli, ani se neznají, cíl jejich cesty je však společný – starý španělský poklad. Mladý lovec bizonů Paddy Sackett, jenž je pouze loutkou v této podivné hře, dezertér a bývalý kapitán kavalerie Jack Corcoran, naivní indián Rudý Medvěd či nezkušená Dany Calhounová? Kdo nakonec vyhraje? Každý z nich se vydává na cestu z rozdílných důvodů, avšak všichni zažívají bolesti a utrpení, jež navždy mění jejich životy…

Dva světy - Kateřina Bláhová

Je náhoda, že jste se včera praštili o stůj nebo měli špatnou náladu zcela bezdůvodně? Právě takovou a mnohé další otázky si musí položit sedmnáctiletá Anna Wernerová. Nic není náhoda a právě to ji zaplete do víru událostí, kde staré jistoty přestávají být jistotami a nikdo není tím, kým se zdá být. Protože každá mince má dvě strany. Stejně jako pravda – ale jen málokdo jí musí čelit.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Symbol civilizace

Kateřina Bláhová

Zemi, která se pomalu vzpamatovává z následků války, se nedaří navázat kontakt s kdysi kolonizovanou planetou Skuld v galaxii Messier. Po několika neúspěšných pokusech vysílá NASA trojčlennou posádku, aby zjistila pravdu. Joe, Pierre a Sammy jsou připraveni na mnohá nebezpečí – ani v nejmenším však na to, co je doopravdy čeká...

Kdo z nich? - Kateřina Bláhová

Často se říká, že dějiny píší vítězové. A ačkoliv nacistické Německo v čele s Hitlerem druhou světovou válku prohrálo, o tom, co se odehrávalo v Protektorátu Čechy a Morava, máme zprávy převážně z jeho spisů.

Zpověď vraha

Monika Knápková

Jáchym Maléř je velmi přitažlivý mladý muž. Celý život vyrůstal se svým nejlepším přítelem Erikem v dětském domově a je oba velmi poznamenalo. Časem si spolu vybudují „firmu“, která s klasickou nemá nic společného. Jejich obchody vede velký šéf Karel, které se týkají mimo jiné i tvrdých drog. Oba mladíci mají velký přísun peněz a mohou si koupit cokoliv. Žijí si životem bohémů, navštěvují pravidelně Karlův velký dům, kde je spousty pití, zábavy a krásných žen. Jáchyma ale brzy začne tenhle život nudit, a uvědomí si, že mu něco schází. Něco, není to správné slovo. Má strašnou chuť někoho zabít. Nedokáže ovládnout svou touhu, a když potká přitažlivou blondýnku Radku, je si jistý, že ona je právě ta, která se stane jeho první obětí. Zanedlouho skončí uškrcená v jeho posteli! Do cesty mu ale vstoupí dívka jménem Sára, která mu obrátí život vzhůru nohami. Neskutečně se do ní zamiluje a netouží už po ničem jiném, než být s ní. Bohužel ale i chuť zabíjet je silná a Jáchym bojuje sám se sebou, co je pro něco důležitější. Sára, nebo jeho věčný hlad zabíjet? Neumí si na tuhle otázku odpovědět a tak značně žít dva různé životy. Jenže, jak dlouho tohle všechno dokáže tajit před okolím a hlavně před svou životní láskou Sárou? Nečekaně se začne jeho i Erikův život neuvěřitelně zamotávat, a Jáchym si už není jistý tím, co je jen živý sen a co je skutečnost.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Tištěné

Lyrika,provokace a hnus

René Racek Matlášek

Básně, epigramy a vůbec verše všech chutí a pachů, jak pro romantiky, tak pro cyniky, šovinisty a prasáky

Zlatý Texas

Patrik Strohbach

Čtyři dobrodruzi na cestě po Texasu. Nikdy se neviděli, ani se neznají, cíl jejich cesty je však společný – starý španělský poklad. Mladý lovec bizonů Paddy Sackett, jenž je pouze loutkou v této podivné hře, dezertér a bývalý kapitán kavalerie Jack Corcoran, naivní indián Rudý Medvěd či nezkušená Dany Calhounová? Kdo nakonec vyhraje? Každý z nich se vydává na cestu z rozdílných důvodů, avšak všichni zažívají bolesti a utrpení, jež navždy mění jejich životy…