Poznámka k českému vydání: Ačkoliv podle pravidel transkripce arabštiny do češtiny by jméno autora knihy mělo být psáno Muhammad walad Sláhí, kvůli podmínkám majitele autorských práv k dílu musí být jméno užito v anglické transkripci, tedy Mohamedou Ould Slahi. Ostatní jména v knize jsou přepisována správně česky.

The Guantánamo Diary

Diary and annotated diary copyright © Mohamedou Ould Slahi, 2015

Introduction and notes copyright © Larry Siems, 2015

Translation © Radek Beneš, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-871-9

ISBN mobi 978-80-7462-892-4

Mohamedou by chtěl toto dílo věnovat památce své nedávno zesnulé matky Marjam Mint el Wadiové a rovněž by chtěl zdůraznit, že nebýt Nancy Hollanderové a jejích spolupracovnic Theresy Duncanové a Lindy Morenové, nemohl by toto věnování vůbec učinit.

PŘEDMLUVA

Detenční tábor Guantánamo Bay umístěný na americké základně na jihovýchodě Kuby se stal symbolem kontroverzních přístupů ve válce proti terorismu. Tuto válku vyhlásily po událostech z 11. září 2001 Spojené státy americké, k nimž se přidala řada spojenců. Mnohé země vydaly na americkou žádost osoby podezřelé z terorismu a ty se pak ocitly na místě, které do roku 2002 nebylo širší veřejnosti známo.

Boj proti terorismu a lidská práva podezřelých jsou skutečnosti, které z podstaty věci jdou často proti sobě a přinášejí mnohé nejasnosti a sporné otázky. Nejinak je tomu i v případě osob zadržovaných na Guantánamu. Vůči jejich pojetí coby nezákonných nepřátelských kombatantů nespadajících pod běžnou jurisdikci i vůči metodám užívaných při jejich výsleších a zpravodajském vytěžování se objevovala a objevuje silná kritika. Je však třeba mít na paměti i to, že o negativních aspektech dění v Guantánamo Bay je k dispozici množství materiálů a podkladů, zatímco o zjištěních, která pomohla oslabit globální terorismus, se dá – a to z pochopitelných důvodů utajení – dozvědět méně. A je též možné podotknout, že slib zrušení vězeňského zařízení na Guantánamu, který pronesl před svým zvolením i po něm nynější americký prezident Barrack Obama, se nepodařilo do poloviny roku 2015 dodržet.

Deník z Guantanáma je zajímavým svědectvím, které o uvedeném prostoru z perspektivy zadržované osoby napsal mauritánský občan Mohamedou Ould Slahi. Jeho vydání se podařilo mimo jiné díky úsilí Slahiho právníků, již mu pomáhají i s procesem, který vede proti Spojeným státům americkým.

Slahi je přitom podezřelý z toho, že uskutečňoval rekrutování členů al-Káidy, včetně osob zapojených do teroristických útoků. On sám přiznává dřívější členství v al-Káidě, spojení s protiamerickým terorismem ale odmítá. Jeho deník je přitom třeba číst jako dokument člověka, který se snaží vyvinit ze vznesených obvinění proti němu. Publicita je v tomto směru důležitým faktorem a anglické vydání již vzbudilo velkou pozornost. Případ Slahiho je v současnosti stále řešen americkou justicí a bude proto zajímavé sledovat, jak bude nakonec rozhodnut.

prof. JUDr. PhDr. Miroslav Mareš, Ph.D.

garant oboru Bezpečnostní a strategická studia

na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity

ČASOVÁ OSA ZADRŽENÍ

leden 2000 Po dvanácti letech studia, života a práce v zámoří, zejména v Německu a krátce i v Kanadě, se Mohamedou Ould Slahi rozhodne vrátit do rodné Mauritánie. Cestou je na příkaz Spojených států dvakrát zadržen – nejprve senegalskou policií a poté mauritánskými úřady – a podroben výslechu agenty americké FBI v souvislosti s tzv. Spiknutím milénia, při němž se měl podílet na bombovém útoku na letiště v Los Angeles. Když úřady zjišťují, že není důvod jej se spiknutím spojovat, ho 19. února 2000 propouštějí.

2000–podzim 2001 Mohamedou žije se svou rodinou a pracuje jako elektroinženýr v mauritánském Nuakšottu.

29. září 2001 Mohamedou je na dva týdny zadržen mauritánskými úřady a znovu vyslýchán FBI v souvislosti se Spiknutím milénia. Opět je propuštěn, přičemž mauritánské úřady veřejně oznamují jeho nevinu.

20. listopadu 2001 Příslušníci mauritánské policie přicházejí do Mohamedova domu a žádají, aby je následoval k dalšímu výslechu. Dobrovolně souhlasí a vlastním autem přijíždí na policejní stanici.

28. listopadu 2001 Letoun CIA dopravuje Mohameda z Mauritánie do vězení v jordánském Ammánu, kde ho sedm a půl měsíců vyslýchá zdejší zpravodajská služba.

19. července 2002 Další letadlo CIA přepravuje Mohameda z Ammánu; svlečený, oči zakryté, s plenou a svázaný je dopravený na americkou leteckou základnu v afghánském Bagramu. Touto scénou začínají události popisované v knize Deník z Guantánama.

4. srpna 2002 Po dvou týdnech výslechů v Bagramu se Mohamedou ocitá s dalšími třiceti čtyřmi vězni ve vojenském transportu a je dopraven do Guantánama. Skupina vstupuje do cílového zařízení 5. srpna 2002.

2003–2004 Vojenští vyšetřovatelé USA podrobují Mohameda „Speciálnímu vyšetřovacímu programu“, který osobně schvaluje ministr obrany Donald Rumsfeld. Mučení Mohameda zahrnuje měsíce extrémní izolace, sérii fyzického, psychického a sexuálního ponižování, výhrůžky smrtí, výhrůžky jeho rodině a předstíraný únos s vydáním do vlasti

3. března 2005 Mohamedou píše svou žádost o habeas corpus.*

léto 2005 Na samotce v Guantánamu Mohamedou sepisuje 466 stránek, z nichž později vznikne tato kniha.

12. června 2008 Nejvyšší soud USA rozhoduje v případu Boumediene v. Bush v poměru 5:4, že zadržení z Guantánama mají právo žádat o habeas corpus a napadnout tak své zadržení.

srpen–prosinec 2009 Soudce okresního soudu USA, James Robertson, projednává Mohamedovu žádost o habeas corpus.

22. března 2010 Soudce Robertson schvaluje Mohamedovu žádost o habeas corpus a nařizuje jeho propuštění.

26. března 2010 Obamova administrativa podává odvolání.

5. listopadu 2010 Odvolací soud USA vrací Mohamedovu žádost o habeas corpus okresnímu soudu k novému projednání. Tento případ dosud není ukončen.

současnost Mohamedou zůstává v Guantánamu ve stejné cele, v jaké se odehrály mnohé z událostí popsaných v této knize.

* Pozn. překl.: Habeas corpus je v angloamerické právní oblasti listina se soudním rozkazem (angl. writ), vydaná soudcem nebo soudem ve jménu panovníka. Nařizuje předvedení určité osoby před soud za účelem, který je ve writu uveden.

Habeas corpus ad subjiciendum (dále jen habeas corpus) je plné jméno nejznámějšího z takových writů; nařizuje se v něm vězniteli (původně většinou šerifovi nebo nižšímu soudu), aby předvedl vězněnou osobu před soud za účelem vyšetření a rozhodnutí, zda je vězněna právem. Pokud soudce rozhodne, že neexistují evidentní důkazy, které by věznění ospravedlňovaly, vězeň odejde od soudu jako svobodný člověk. Doručení žádosti o habeas corpus soudci (vyššího soudu) je tedy postup, kterým se nespravedlivě vězněná osoba může dovolat nestranného soudce.

Habeas corpus hraje ve Spojených státech důležitou úlohu. Právo na něj je zakotveno už v článku 1 sekci 9 odstavci 2 Ústavy Spojených států amerických, kde se píše: „Privilegium writu habeas corpus nebude pozastaveno, s výjimkou případů rebelie nebo invaze, kdy by to vyžadovala veřejná bezpečnost.“

Nejčastěji se tohoto práva dovolávají lidé již odsouzení – vězni – jako opravného prostředku vedle odvolání. Trestní justice je totiž převážně v kompetenci států a habeas corpus je způsobem odvolání k federálnímu soudu s tím, že obhájce byl špatně připravený, nekompetentní. Odsouzení k smrti zase podávají žádost o habeas corpus, když se snaží zpochybnit ústavnost trestu smrti v daném státě.

Habeas corpus se dostal do centra pozornosti po 11. září 2001. Nejprve byl omezen v roce 1996 zákonem proti terorismu a o trestu smrti (Antiterrorism and Effective Death Penalty Act), poté ještě v roce 2005 a 2006 zákonem o zacházení se zadrženými (The Detainee Treatment Act) a zákonem o vojenských komisích (Military Commissions Act). Podle těchto dvou zákonů se habeas corpus nevztahuje na tzv. nepřátelské bojovníky (enemy combatants). Tento zvláštní status byl přidělen mj. zajatcům z Afghánistánu, kteří se tím pádem octli mimo ochranu mezinárodních dohod o válečných zajatcích, protože byli uvězněni na základně v zátoce Guantánamo, tedy mimo území USA, a zároveň ani nebyli americkými občany. Tito zadržení (detainees) se podle těchto zákonů nesměli obracet na federální soudy s žádostí o habeas corpus za účelem přezkoumání legality jejich zadržení.

zdroj: http://cs.wikipedia.org/wiki/Habeas_corpus#Ve_Spojen.C3.BDch_st.C3.A1tech

POZNÁMKY K TEXTU, REDAKČNÍ POZNÁMKY A ANOTACE

Tato kniha je upraveným vydáním 466 stran rukopisu, který Mohamedou Ould Slahi sepsal během léta a podzimu roku 2005 ve vězeňské cele v Guantánamu. Celkem došlo ke dvěma korekturám textu: první provedla vláda Spojených států, která Mohamedův text zcenzurovala a na více než 2500 místech začernila, druhá úprava je moje. Mohamedou se ani na jedné z těchto úprav nemohl podílet, ani na ně jakkoliv reagovat.

Nikdy však nepřestal doufat, že se jeho rukopis dostane ke čtenářské veřejnosti – je adresovaný přímo nám, a zejména pak americkým čtenářům – a otevřeně toto vydání v upravené podobě schválil, přičemž vyjádřil přání, aby veškeré redakční úpravy věrně zachovaly obsah a poslání původního rukopisu. Tímto úkolem pověřil mě a já se to vše snažil při přípravě manuskriptu pro tisk dodržet.

Mohamedou Ould Slahi sepsal své paměti v angličtině, svém čtvrtém jazyce a řeči, kterou si osvojil převážně v americké vazbě, jak v knize nezřídka a s humorem uvádí. Jeho dílo je významné a pozoruhodné, zatímco zvolený jazyk mu dodává podstatný literární efekt. Podle mého odhadu používá do sedmi tisíc slov – tj. slovní zásobu odpovídající objemem homérským eposům. Činí tak způsobem, jenž eposy občas připomíná, například když používá zažité fráze pro opakující se jevy a události. A podobně jako tvůrci oněch eposů tak činí způsobem přinášejícím nesmírně širokou škálu jednání a emocí. Při redakční práci jsem se proto snažil tento způsob zachovat a vzdát hold jeho schopnostem.

Současně je také třeba poukázat na skutečnost, že rukopis, který Mohamedou v roce 2005 sepsal ve své cele, je neúplný a občas útržkovitý. V některých částech působí uhlazenějším dojmem, jinde je písmo menší a detailnější, což v obou případech svědčí o existenci předchozích pracovních verzí; písmo na jiných místech je roztaženější a naléhavější, jak je u konceptů běžné. V knize se vyskytují významné rozdíly v narativním přístupu, kdy části popisující nedávné události nejsou tak lineárně výpravné – což lze s ohledem na intenzitu událostí a blízkost postav, které popisuje, očekávat. Nejasná zůstává i celková forma díla, když se až na samém konci ocitá řada retrospektivních pohledů na události předcházející hlavnímu vyprávění.

Jako každý redaktor usilující vyhovět očekáváním autora v tom smyslu, že minimalizuje chyby či nepřesnosti a posílí celkový výraz jeho díla, jsem k práci na rukopisu přistoupil ve dvou rovinách. Na každém řádku znamenala tato práce především úpravu slovesných časů, slovosledu i několika těžkopádných výrazů, občas také sloučení anebo nové uspořádání textu, aby bylo sdělení jasnější. Retrospektivní události připojené na konci jsem začlenil do hlavního vyprávění a celý rukopis jsem zeštíhlil, čímž došlo k redukci přibližně 122 000 slov na asi 100 000. Zmíněná redakční rozhodnutí vzešla ode mne a mohu jen doufat, že by s nimi Mohamedou souhlasil.

V průběhu práce jsem se potýkal s řadou problémů, zejména spojených s předchozími redakčními zásahy do rukopisu: vládními úpravami. Tyto změny v textu provedla stejná vláda, která nadále řídí osud autora a jejímž nástrojem kontroly je za více než posledních třináct let mlčenlivost. Za takových okolností působí černé škrty na stránkách jako živá připomínka autorovy pokračující situace. Současně však tyto redakční zásahy, ať už záměrné či nikoliv, nezřídka brání pochopit smysl vyprávění, rozmazávají kontury postav a zakrývají otevřený a přátelský tón autorova hlasu.

Jelikož každý proces editace a cenzury textu závisí na pozorném čtení, je nezbytné pokusit se nahlédnout pod černé škrty a doplnit vymazaná místa. Důkazem této snahy jsou poznámky na spodní straně příslušné stránky.

Poznámky jsou vlastně domněnkami vyvolanými redakčními úpravami, které vycházejí z kontextu dané úpravy, informací zmíněných na jiném místě rukopisu a dnes již také ze spousty pojednání o utrpení Mohameda Oulda Slahiho a o případech či událostech, které zde zachycuje. Mezi zdroje patří odtajněné vládní dokumenty získané díky žádostem a soudním sporům dle zákona o svobodném přístupu k informacím, novinové články a publikovaná díla mnoha spisovatelů a investigativních novinářů, stejně jako rozsáhlá šetření Ministerstva spravedlnosti a Senátu USA.

V poznámkách jsem neusiloval o rekonstrukci původního zredigovaného textu ani o odhalení tajného materiálu. Spíše jsem se snažil co nejlépe zrekonstruovat informaci, která by věrohodně odpovídala upravenému textu, přičemž by byla dostupná z veřejných zdrojů nebo získatelná pozorným čtením rukopisu, a to v případech, kdy je informace důležitá pro celkovou čtivost a význam textu. Objeví-li se v těchto spekulacích nějaké chyby, pak jsem na vině pouze já. Nikdo z právních zástupců Mohameda Oulda Slahiho, kteří mají bezpečnostní prověrku, materiály ani poznámky nepřezkoumával, nijak k nim nepřispíval a ani mé spekulace nepotvrzoval či nevyvracel.

Množství redaktorských problémů a úkolů spojených s vydáním tohoto pozoruhodného díla přímo vyplývá ze skutečnosti, že aniž by do dnešního dne podala uspokojující zdůvodnění, drží vláda USA autora díla nadále v režimu cenzury, který mu brání účastnit se redakčního procesu. Těším se na den, kdy bude Mohamedou Ould Slahi na svobodě a kdy si celé dílo společně pročteme, jako by jej vydal on sám. Prozatím věřím, že se této verzi podařilo dosáhnout kvalit originálu, i když nám na téměř každé stránce připomíná, kolik toho ještě nevíme.

PŘEDMLUVA LARRYHO SIEMSE

V létě a na začátku podzimu roku 2005, v izolaci své boudy s jedinou celou, napsal Mohamedou Ould Slahi 466 stran textu o 122 000 slovech, z nějž vzešla tato kniha.

Psal postupně, přičemž začal krátce poté, co se konečně mohl setkat s Nancy Hollanderovou a Sylvií Royceovou, dvěma advokátkami z jeho podpůrného týmu právníků. Dle přísných pravidel cenzorského režimu v Guantánamu se každá stránka, kterou napsal, považovala okamžikem jejího vzniku za tajnou a každá nová část se nejprve postupovala vládě Spojených států k posouzení.

Dne 15. prosince 2005, tři měsíce poté, co podepsal a datoval poslední stránku svého rukopisu, přerušil Mohamedou svoji výpověď před Správní posudkovou komisí (ARB) v Guantánamu a prohlásil směrem k předsedajícím úředníkům:

Chci jen říct, že jsem nedávno napsal knihu, co jsem tu byl nedávno ve vězení, o celém svém příběhu. Poslal jsem ji k vydání do D.C., a jak bude vydaná, doporučuji vám, abyste si ji přečetli. Malá reklama. Myslím, že je to dost zajímavá kniha.1

Mohamedův rukopis však vydaný nebyl. Dostal razítko „TAJNÉ“, tedy úroveň klasifikace pro informace, které by mohly vážně ohrozit národní bezpečnost, pokud by se dostaly na veřejnost, stejně jako označení „NOFORN“, které znamená, že danou informaci nelze sdílet s cizími státními příslušníky ani zpravodajskými službami. Byl uložený na bezpečném místě poblíž Washingtonu, kde do něj smí nahlédnout pouze lidé s úplnou bezpečnostní prověrkou a úředně schváleným oprávněním. Mohamedovým právníkům trvalo šest let soudních sporů a jednání, než dosáhli toho, aby byla kniha k veřejnému vydání uvolněna.

Převážně díky soudnímu sporu opírajícímu se o zákon o svobodném přístupu k informacím, v jehož čele stanul Americký svaz pro občanské svobody, vydala americká vláda tisíce tajných dokumentů popisujících zacházení s vězni v amerických vazebních věznicích po teroristických útocích z 11. září 2001. Mnohé z těchto dokumentů dávají tušit, jaké utrpení Mohamedou zažíval nejprve v podání CIA a poté ze strany americké armády v Guantánamu, kde ho „Skupina pro zvláštní úkoly“ podrobila jedněm z nejsvéhlavějších, nejpromyšlenějších a nejkrutějších výslechů, jaké kdy byly zaznamenány. Některé ze zmíněných dokumentů obsahovaly ještě něco: trýznivé důkazy Mohamedovy existence.

Jeden byl psaný jeho písmem a v angličtině. V krátké poznámce z 3. března 2005 napsal: „Dobrý den. Já, Mohamedou Ould Slahi, zadržovaný v GTMO pod ISN č. 760, tímto žádám o habeas corpus.“ Poznámka končí prostě: „Nespáchal jsem žádné zločiny vůči USA a ani USA mě ze zločinu neobvinily, tudíž žádám o okamžité propuštění. V otázce podrobností o mém případu se nebráním dalším slyšením.“

Dalším rukou psaným dokumentem, rovněž v angličtině, byl dopis advokátce Sylvii Royceové z 9. listopadu 2006, v němž vtipkoval: „Žádala jste mě, abych vám napsal vše, co jsem řekl svým vyšetřovatelům. Ztratila jste rozum? Jak bych jen mohl převést nepřetržitý výslech, který trvá posledních 7 let? Je to jako se ptát Charlieho Sheena, s kolika ženskýma chodil.“ A pokračoval:

A přece jsem vám (téměř) vše poskytl ve své knize, ke které vám vláda odmítá přístup. Chtěl jsem jít do větších podrobností, ale došlo mi, že je to marné.

Abych to zkrátil, můj čas můžete rozdělit na dva velké díly.

(1) Před mučením (tím myslím, že jsem nemohl vzdorovat): řekl jsem jim pravdu o tom, že jsem nespáchal nic proti vaší zemi. Trvalo to až do 22. května 2003.

(2) Období po mučení: kdy jsem se odvázal. Kývl jsem na každé obvinění, co vyšetřovatelé vznesli. Dokonce jsem sepsal nechvalně proslulé doznání, že jsem plánoval zasáhnout torontskou CN Tower, jak mně poradil seržant xxxzásah cenzoraxxx. Prostě už jsem to chtěl mít za sebou. Je mi jedno, jak dlouho zůstanu ve vězení. Moje víra mě uklidňuje.2

Dokumenty rovněž obsahovaly dva přepisy Mohamedova přísežného svědectví před posudkovými komisemi v Guantánamu. První – a první důkaz o jeho existenci, jaký se v dokumentech objevuje – pochází ze slyšení před soudem pro posouzení statusu bojovníka (CSRT); je datovaný 8. prosince 2004, jen několik měsíců poté, co skončil jeho tzv. „speciální výslech“. Dokument zahrnuje následující výměnu slov:

Dotaz: Můžete mi podat vysvětlení k vůbec prvnímu obvinění, že jste členem Tálibánu nebo al-Káidy?

Odpověď: S Tálibánem nemám vůbec nic do činění. Pokud jde o al-Káidu, byl jsem jejím členem v Afghánistánu v letech 91 a 92. Po odchodu z Afghánistánu jsem všechny vztahy s al-Káidou přerušil.

D: A od té doby jste jim nikdy nedal žádné peníze ani jste jim neposkytl jinou podporu?

O: Vůbec nic.

D: Prováděl jste pro ně nábor?

O: Ne, vůbec ne; ani jsem se pro ně nesnažil nabírat.

D: Říkáte, že jste byl pod tlakem přinucený doznat se, že jste se zúčastnil Spiknutí milénia, je to pravda?

O: Ano.

D: Komu jste učinil toto doznání?

O: Američanům.

D: A co myslíte výrazem pod tlakem?

O: Ctihodnosti, nerad bych hovořil o povaze tohoto tlaku, pokud nebudu muset.

D: Předsedkyně tribunálu: Nemusíte; jen se chceme ujistit, že jste nebyl mučen nebo donucen říci něco, co není pravda. Proto se ptá na tuto otázku.

O: Prostě mi věřte, že do toho strašného útoku nejsem zapletený; ano, připouštím členství v al-Káidě, ale o tomto mluvit nechci. Přišli za mnou chytří lidé a přezkoumali to a zjistili pravdu. Pro mě je dobré říkat pravdu a ta informace se potvrdila. Říkal jsem, že s tím nemám nic společného. Úspěšně jsem prošel přes detektor lži a říkali mi, že už o tom nemusím nikdy víc mluvit. Už o tom nikdy, prosím, nemluv, říkali a už rok se o tom nezmiňují.

D: Takže vás žádní američtí úředníci nijak netýrali?

O: Na tuto otázku nechci odpovídat; nemusím, pokud mě nepřinutíte.3

Druhý přepis pochází ze zasedání Správní posudkové komise v roce 2005, kde prohlásil, že napsal tuto knihu. Bylo to rok po zasedání CSRT, tedy v roce, kdy se konečně mohl setkat se svými právními zástupci a kdy dokázal najít odstup i sílu k sepsání svých zkušeností. Tentokrát již popisuje svou odyseu volně, nikoli ve strachu či rozhořčení, zato však hlasem plným ironie a humoru. „Byl strašně hloupý,“ říká Mohamedou o hrozbě jednoho ze svých vyšetřovatelů, „protože říkal, že přivede černochy. Já nemám s černochy problémy, polovinu mé země tvoří černoši!“ Další vyšetřovatel v Guantánamu, známý jako pan X, byl oblečený od hlavy k patě „jako v Saúdské Arábii, jak se oblékají ženy“ a nosil „rukavice, co míval O. J. Simpson“. Mohamedovy odpovědi jsou plné podrobností, kvůli záměrnému efektu i z ryzí účelovosti. „Prosím,“ říká komisi, „chci, pánové, abyste můj příběh pochopili, protože je vlastně úplně jedno, jestli mě pustí, nebo ne, chci jen, abyste můj příběh pochopili.“4

Nemáme úplný záznam Mohamedovy snahy sdělit svůj příběh během jednání před posudkovou komisí. Ve chvíli, kdy zahájí popis událostí, které zažil v Guantánamu během léta 2003, „začalo nahrávací zařízení selhávat“, jak oznamuje tučně psané přerušení zápisu. Namísto ztracené části, v níž „zadržený popisuje, jak byl několika jedinci v GTMO mučený“, přináší dokument „přepis poškozené části“:

Zadržený zahájil popisem údajného týrání ze strany vyšetřovatelky, již znal pod jménem xxxzásahcenzoraxxx. Zadržovaný se pokusil vysvětlit komisi činy xxxzásahcenzoraxxx, ale začal být vystrašený a zjevně rozrušený. Popsal, že byl sexuálně obtěžovaný, a ačkoliv má ženy rád, nelíbilo se mu, co s ním xxxzásahcenzoraxxx prováděla. Předsedkyně komise si povšimla rozrušení zadrženého a poučila ho, že nemusí celý příběh vyprávět. Zadržený přijal informaci s povděkem a rozhodl se nepokračovat v otázce údajného týrání ze strany xxxzásahcenzoraxxx.

Na otázku údajného týrání ze strany xxxzásahcenzoraxxx a xxxzásahcenzoraxxx poskytl zadržený podrobné informace. Zadržený sdělil, že xxxzásahcenzoraxxx a xxxzásahcenzoraxxx vstoupili do místnosti se zakrytou tváří a začali ho bít. Bili ho tolik, až začal být xxxzásahcenzoraxxx nervózní. xxxzásahcenzoraxxx neschvaloval, jak se zadrženým zacházeli, a začal s ním mít soucit. Dle zadrženého xxxzásahcenzoraxxx plakal a říkal xxxzásahcenzoraxxx a xxxzásahcenzoraxxx, aby ho přestali bít. Zadržený chtěl komisi ukázat své jizvy a zraněná místa, avšak komise toto zamítla. Komise se usnesla, že výše uvedené je věrným shrnutím poškozené části nahrávky.5

Přepisy máme jen díky skutečnosti, že na jaře roku 2006 nařídil federální soud ve sporu o zákon o svobodném přístupu k informacím (FOIA), který rozpoutala tisková agentura Associated Press, aby byly uvolněny. Tentýž soudní proces nakonec přiměl Pentagon, aby čtyři roky po otevření Guantánama vydal seznam lidí zdržených na základně. Vůbec poprvé tak vězni dostali jména a k těmto jménům patřil i hlas. V přepisech z tajných slyšení vyprávěli vězni příběhy podkopávající tvrzení, že kubánský internační tábor zadržuje „nejhorší z nejhorších“, muže natolik nebezpečné, že by podle slavných slov vrchního generála, která pronesl v roce 2002 při příjezdu prvních vězňů do tábora, „překousali hydrauliku na zádi Cé sedmnáctky, aby ji dostali na zem“6. Někteří z nich, jako Mohamedou, však otevřeli téma zacházení s vězni v americké vazbě.

Pentagon si přisadil. „Vězni drženými v Guantánamu jsou cvičitelé teroristů, výrobci bomb, potenciální sebevražední atentátníci a další nebezpeční lidé,“ opakovaně ujišťoval vojenský mluvčí po zveřejnění přepisů. „A my víme, že jsou cvičeni, aby se lhaním pokusili vzbudit soucit se sebou samými a vyvolat tlak na americkou vládu.“7 O rok později, když armáda uvolnila nahrávky ze zasedání Správní posudkové komise z Guantánama z roku 2006, už Mohamedův přepis zcela chyběl. Tento přepis je dodnes tajný.

Když byl Mohamedův rukopis konečně uvolněný k zveřejnění, předal mi jej v létě roku 2012 jeden z týmu jeho právníků na disku označeném „Rukopis Slahi – Odtajněná verze“. Tehdy už Mohamedou trávil v Guantánamu celé desetiletí. O dva roky dříve schválil federální soud jeho žádost o habeas corpus a nařídil jeho propuštění, avšak americká vláda se odvolala a odvolací soud vrátil jeho žádost zpět federálnímu okresnímu soudu k novému projednání. Případ dosud nebyl uzavřen.

Mohamedou dodnes zůstává ve stejné oddělené cele, v níž napsal svůj deník z Guantánama. Věřím, že jsem přečetl vše, co bylo o tomto případu zveřejněno, a především nechápu, proč se v Guantánamu vůbec ocitl.

Mohamedou Ould Slahi se narodil 31. prosince 1970 v někdejším městečku Rosso, dnes větším sídle na řece Senegal u jižní hranice Mauritánie. Celkem měl osm starších sourozenců; tři další měli ještě přijít. V době, kdy Mohamedou končil základní školu, se rodina přestěhovala do hlavního města Nuakšottu. Nedlouho poté zemřel jeho otec, kočovný obchodník s velbloudy. Načasování událostí a zřejmé Mohamedovo nadání jistě ovlivnily jeho chápání vlastního postavení v rámci rodiny. Už jako dospívající chlapec uměl nazpaměť Korán, který ho naučil číst otec. Dařilo se mu také na střední škole, zejména v matematice. V roce 2008 přináší článek v časopise Der Spiegel populární příběh o mladíkovi s vášní pro fotbal a zejména pro německý národní tým – vášní, která jej přiměla požádat si o stipendium Společnosti Carla Duisberga pro studium v Německu, jež získal. Pro celou rodinu to znamenalo obrovský skok kupředu, o čemž magazín napsal:

Jednou v pátek na konci léta roku 1988 nastoupil Slahi do letadla směřujícího do Německa. Stal se prvním členem rodiny, který studoval na univerzitě – navíc v zahraničí –, a prvním, jenž cestoval letadlem. Matka, zkroušená obavami o oblíbeného syna, se s ním loučila v slzách, až Mohamedou krátce zaváhal, zda vůbec nastoupit. Nakonec jej ostatní přesvědčili, aby letěl. „Měl nás finančně zabezpečit,“ říká dnes jeho bratr [J]ahzíh.8

V Německu si Mohamedou šel za vysněným titulem elektroinženýra a poohlížel se po kariéře v telekomunikacích a výpočetní technice. Studia ovšem přerušil, aby se mohl zapojit do dění, které tehdy přitahovalo pozornost mladíků z celého světa: povstání proti komunistické vládě v Afghánistánu. V té době ještě neexistovala žádná omezení ani zákazy podobných aktivit a mladíci jako Mohamedou podnikali svoji cestu veřejně; byla to událost, již západní země, a zejména Spojené státy, aktivně podporovaly. Bojové nasazení však vyžadovalo výcvik, a tak Mohamedou strávil počátkem roku 1991 několik týdnů ve výcvikovém táboře al-Fárúq nedaleko Chústu, kde přísahal věrnost provozovateli tábora – al-Káidě. Dostal lehké zbraně a školení v obsluze minometu, přičemž pušky většinou pocházely ze Sovětského svazu a minometné granáty byly vyrobené v USA, jak připomněl v průběhu zasedání soudu pro posouzení statusu bojovníka v roce 2004.

Po výcviku se Mohamedou vrátil na studia, ovšem na začátku roku 1992, kdy se komunistická vláda ocitla na pokraji zhroucení, odjel zpět do Afghánistánu. Přidal se ke skupině pod velením Džaláluddína Hakkáního obléhající město Gardéz, které tři týdny po Mohamedově příjezdu kapitulovalo. Brzy padl i Kábul a události se rychle zamotaly, jak Mohamedou při zasedání CSRT vysvětlil:

Hned po pádu komunistů začali vést mudžahedíni džihád proti sobě samým ve snaze dostat se k moci; bojovaly tady proti sobě různé frakce. Rozhodl jsem se vrátit, protože jsem nechtěl bojovat proti ostatním muslimům a ani jsem k tomu neměl důvod; ani dnes nevidím důvod bojovat o to, kdo by mohl být prezident a viceprezident. Mým jediným cílem bylo postavit se agresorům, zejména komunistům, kteří brání mým bratřím v jejich víře.

Tato skutečnost, jak Mohamedou vždy zdůrazňoval, předznamenala konec jeho oddanosti al-Káidě. Jak řekl předsedkyni při zasedání CSRT:

Paní, věděl jsem, že bojuji na straně al-Káidy, ale tehdy ještě al-Káida nevedla džihád proti Americe. Říkali nám, abychom bojovali s našimi bratry proti komunistům. V polovině 90. let chtěli vést džihád proti Americe, ale s tím jsem osobně neměl nic společného. S touto představou jsem se k nim nepřipojil; to je jejich problém. Stojím zcela mimo spojení al-Káidy a USA. Tento problém si musí vyřešit sami; tento problém se mě v žádném případě netýká.9

V Německu se Mohamedou vrátil k životu, který on sám i jeho rodina v Nuakšottu plánovali. Poté, co na univerzitě v Duisburgu získal titul z elektrotechniky,  za ním z Mauritánie přijela jeho mladá žena a oba pak většinu 90. let žili a pracovali v Duisburgu. Během té doby však Mohamedou nadále udržoval vztahy s kamarády a společníky z afghánského dobrodružství, z nichž mnozí zůstali v al-Káidě. Navíc měl i přímé spojení s předním členem al-Káidy Mahfúzem waladem al-Walídem, známým také jako Abú Hafs al-Mauritání, který patřil do al-káidovské rady Šúrá a byl jedním z vyšších teologických poradců Usámy bin Ládina. Abú Hafs je Mohamedovým vzdáleným bratrancem a díky sňatku se sestrou Mohamedovy manželky i jeho švagrem. Za Mohamedova pobytu v Německu si oba muži občas telefonovali – hovor Abú Hafse, při němž použil bin Ládinův satelitní telefon, zachytila v roce 1999 německá rozvědka – a Mohamedou Abú Hafsovi dvakrát pomáhal kolem ramadánu převést 4 000 dolarů pro jeho rodinu v Mauritánii.

Roku 1998 odjel Mohamedou s manželkou do Saúdské Arábie vykonat náboženskou pouť zvanou hadždž. Jelikož se mu nepodařilo získat trvalý pobyt v Německu, dal na radu kamaráda ze školy a ještě téhož roku zažádal o status přistěhovalce v Kanadě, načež se v listopadu 1999 přestěhoval do Montrealu a po nějakou dobu žil u bývalého spolužáka. Tam ho také požádali, aby ve velké mešitě al Sunná působil jako háfiz, člověk ovládající nazpaměť Korán, a v době nepřítomnosti imáma vedl ramadánové modlitby. Necelý měsíc po Mohamedově příletu do Montrealu byl při vstupu do USA zadržen alžírský imigrant a člen al-Káidy jménem Ahmed Rassám, který cestoval v autě naloženém výbušninami s plánem zaútočit na mezinárodní letiště v Los Angeles, což byla součást akce později nazvané Spiknutí milénia. Rassám měl základnu v Montrealu. Z města sice odjel ještě před příjezdem Mohameda, ale navštěvoval mešitu al Sunná a měl kontakty na několik „špatných přátel“, jak Mohamedou označil některé své spolužáky při výslechu před CSRT.

Rassámovo zatčení odstartovalo velké vyšetřování muslimské imigrantské komunity v Montrealu, a zejména společenství kolem mešity al Sunná. Došlo i na výslech Mohameda, vůbec první v jeho životě, ohledně jeho možných vazeb na teroristy. „Přišla mě vyslechnout Královská kanadská jízdní policie,“ dosvědčil během slyšení před Správní posudkovou komisí v roce 2005.

Byl jsem k smrti vyděšený. Ptali se mě, jestli znám Ahmeda Rassáma, odpověděl jsem „ne“, a pak se mě ptali, jestli znám tohoto chlápka, a já řekl: „Ne, ne.“ Úplně jsem se třásl strachem... Na něco takového jsem nebyl zvyklý, byl jsem vyslýchaný vůbec poprvé a nechtěl jsem se do ničeho namočit a nechtěl jsem lhát. Sledovali mě docela nepříjemným způsobem. Je v pohodě, když vás někdo sleduje, ale není dobré vidět ty lidi, kteří vás sledují. Celé to působilo neohrabaně, ale chtěli jen, abych věděl, že mě sledují.

Mohamedova rodina v Mauritánii byla vyděšená. „Co děláš v Kanadě?“ ptali se ho. „Říkal jsem, že nic, kromě toho, že hledám práci. A moje rodina se rozhodla, že musím zpátky do Mauritánie, protože tenhle chlap je v dost špatné společnosti a my ho musíme zachránit.“ Jeho, v současné době již bývalá, manželka mu telefonovala jménem rodiny, aby vyřídila, že jeho matka je nemocná. Jak vylíčil před posudkovou komisí:

Volala mně a plakala a řekla: „Buďto mě dostaneš do Kanady, nebo přijedeš do Mauritánie.“ Řekl jsem: „Hele, buď v klidu.“ Život v Kanadě se mi nelíbil, nemohl jsem si užívat svobody a být pod dohledem je k ničemu. Kanadu jsem nenáviděl a říkal jsem, že práce je tu dost náročná. Odletěl jsem v pátek 21. ledna 2000; letěl jsem linkou z Montrealu do Bruselu a poté do Dakaru.10

Tímto letem se začala odvíjet odysea, která se měla stát Mohamedovým Deníkem z Guantánama.

Začíná právě v tomto okamžiku, protože od této chvíle vládne Mohamedově osudu jediná síla: Spojené státy. Z geografického pohledu obsáhne jeho „nekonečné putování světem“, plné zadržování a vyslýchání, dvacet tisíc mil v průběhu následujících osmnácti měsíců, které začnou zamýšleným návratem domů a skončí uvězněním nějakých čtyři tisíce mil od domova na jednom z karibských ostrovů. Po cestě se ocitne ve čtyřech zemích, kde bude podroben výslechu, často za účasti Američanů, vždy však na příkaz Spojených států.

Následuje sled událostí během prvního z řady zadržení, který soudce okresního soudu USA James Robertson zahrnul do svého odtajněného rozhodnutí, v němž vyhověl Mohamedově žádosti o habeas corpus:

leden 2000 Odletěl z Kanady do Senegalu, kde na něj čekali bratři, aby ho doprovodili do Mauritánie; jeho i bratry zatkly xxxzásahcenzoraxxx úřady a vyslechly v souvislosti se Spiknutím milénia. Přišel Američan a pořídil nějaké fotky; poté ho kdosi, koho pokládá za Američana, doprovodil letadlem do Mauritánie, kde byl podroben výslechu ze strany mauritánských úřadů v otázce Spiknutí milénia.

únor 2000 Vyslýchán xxxzásahcenzoraxxx ohledně Spiknutí milénia

14. 2. 2000 xxxzásahcenzoraxxx ho propustily s odůvodněním, že není důvod domnívat se, že se účastnil Spiknutí milénia.

„Mauritánci řekli: ‚Nepotřebujeme tě, můžeš jít. Pro nás nejsi zajímavý,‘“ vzpomínal Mohamedou, když toto své propuštění popisoval během jednání ARB. „Ptal jsem se jich, co Američané. Řekli: ‚Američané opakují, že jsi článkem řetězu, ale nemají žádný důkaz, tak co máme dělat?‘“

Jak ale soudce Robertson uvádí v časovém přehledu, na základě žádosti Spojených států předvolala mauritánská vláda Mohameda znovu krátce po teroristických útocích z 11. 9.:

29. 9. 2001 Zatčen v Mauritánii; úřady mu sdělily, že xxxzásahcenzoraxxx zatčení, protože se Salahi údajně zúčastnil Spiknutí milénia.

12. 10. 2001 Během jeho zadržení provedli agenti prohlídku jeho domu, přičemž zabavili pásky a dokumenty.

15. 10. 2001 Propuštěný ze strany xxxzásahcenzoraxxx úřadů.11

V období mezi dvěma zadrženími v Mauritánii, kdy byl v obou případech vyslýchán i ze strany agentů FBI, vedl Mohamedou překvapivě všední a na poměry země i úspěšný život: pracoval s počítači a elektronickým zbožím, nejprve ve společnosti dodávající lékařské potřeby a poskytující internetové služby, později jako zaměstnanec podobně pestře zaměřené rodinné firmy orientované na vývoz. V tuto chvíli už jej ale svírala nervozita. A to ačkoliv byl volný a „vrátil se ke svému životu“, jak vysvětloval u ARB:

Myslel jsem si, že budu mít potíže se zaměstnavatelem, protože mě můj zaměstnavatel nevezme zpět, protože jsem podezřelý z terorismu, a oni říkali, že se o to postarají. Když jsem [tam] tak seděl, zavolal přede mnou nejvyšší chlápek mauritánské rozvědky mému zaměstnavateli a řekl, že jsem dobrý člověk, není [s ním] problém a z jistého důvodu jsme ho zatkli. Museli jsme se ho na něco zeptat a zeptali jsme se a teď už může jít, takže ho můžete vzít zpátky.12

Jeho šéf ho skutečně přijal zpět a jen o měsíc později se Mohamedou pracovně dostal do mauritánského prezidentského paláce, kde celý den připravoval upgrade telefonního a počítačového systému prezidenta Muávíji walada sídi Ahmada Táji. Po návratu domů se k němu znovu dostavila státní policie s tím, že jej opět potřebují u výslechu. Požádal je, aby počkali, než se osprchuje. Oblékl se, popadl klíče – jednal dobrovolně, když vlastním autem přijel na policejní komisařství – a matce řekl, aby si nedělala starosti, že se brzy vrátí. Tentokrát však zmizel.

Mohamedova rodina byla bezmála rok ujišťována, že je v mauritánské vazbě. Jeho nejstarší bratr Hamúd pravidelně navštěvoval věznici, kam přinášel čisté oblečení a peníze na Mohamedovu stravu. Avšak již týden poté, co se Mohamedou dostavil na policii, jej letadlo CIA tajně přepravilo do Jordánska; po pár měsících ho Spojené státy vyzvedly v Ammánu a přepravily na leteckou základnu Bagram v Afghánistánu a několik týdnů nato do tábora Guantánamo. Jeho rodina po celou dobu platila náklady za pobyt v nuakšottské věznici; vězeňští zaměstnanci tyto peníze po celou dobu přijímali, aniž by cokoliv prozradili. Konečně 28. října 2002 si Mohamedův nejmladší bratr Jahzíh, na něhož připadla role evropského živitele rodiny, koupil aktuální vydání časopisu Der Spiegel a v něm se dočetl, že jeho bratr už „měsíce sedí v drátěné kleci v americkém vězeňském táboře Guantánamo“.

Jahzíh zuřil – pamatuje si, že ne kvůli Spojeným státům, ale kvůli místním úřadům, které ujišťovaly rodinu, že Mohamedou je u nich a v pořádku. „Tihle policisté jsou špatní lidé, jsou to zloději!“ řval, když zprávu rodině telefonoval. „Tohle neříkej!“ lekli se a zavěsili. Zavolal jim ještě jednou a vše zopakoval. Znovu zavěsili.

Jahzíh dosud žije v Düsseldorfu. Setkali jsme se vloni u jídla v jedné marocké restauraci na Ellerstraße, která je střediskem zdejší severoafrické komunity. Jahzíh mě seznámil s několika svými přáteli, zejména mladými Maročany, z nichž mnozí jsou dnes, podobně jako Jahzíh, občany Německa. Mezi sebou hovoří arabsky, francouzsky a německy; se mnou, podobně jako Jahzíh, statečně hovořili anglicky a navzájem se smáli svým chybám. Jahzíh vyprávěl, nejprve arabsky svým přátelům a poté v překladu i mně, klasický imigrantský vtip o zkoušce z angličtiny pro uchazeče o práci v hotelu. Uchazeč je dotázán: „Co řeknete, když k sobě chcete někoho přivolat?“ „Pojďte sem, prosím,“ odpoví. „Co, když chcete, aby odešel?“ Uchazeč se zarazí, načež se rozzáří. „Vyjdu ven a řeknu mu: ‚Pojďte sem, prosím!‘“

V Düsseldorfu jsme s Jahzíhem strávili celé jedno posezení nad jídlem tím, že jsme třídili a označovali fotografie sourozenců, švagrových a švagrů, neteří a synovců, z nichž mnozí žijí v rodinné vícegenerační domácnosti v Nuakšottu. Při jednání CSRT v roce 2004 dal Mohamedou najevo svůj nezájem o al-Káidu v době po svém návratu do Německa, přičemž říkal: „Musel jsem nakrmit velkou rodinu, musel jsem nakrmit 100 úst.“ Přeháněl, ale zřejmě jen o polovinu. Nyní má tuto zodpovědnost Jahzíh. A protože je aktivismus v Mauritánii docela riskantním podnikem, chopil se ve jménu celé rodiny také Mohamedovy obhajoby. V průběhu našeho posledního společného posezení nad jídlem jsme sledovali videa ze serveru YouTube s obrázky demonstrace, již o rok dříve pomáhal organizovat před prezidentským palácem v Nuakšottu. Zdůraznil, že zachyceným mluvčím byl jeden z ministrů.

Několik dnů před tím, než jsem navštívil Jahzíha, dostal Mohamedou povolení k jednomu ze dvou každoročních telefonátů s rodinou. Hovory se odehrávají pod záštitou Mezinárodního výboru Červeného kříže a spojují Mohameda s rodinným domem v Nuakšottu a s Jahzíhem v Německu. Jahzíh mi sdělil, že psal nedávno na Červený kříž žádost, zda by šel počet hovorů navýšit na tři ročně.

První z telefonátů proběhl v roce 2008, šest a půl let po Mohamedově zmizení. Reportér časopisu Der Spiegel a svědek této události ji popsal slovy:

O pátečním poledni v červnu roku 2008 se rodina Slahiových shromáždí v kancelářích Mezinárodního Červeného kříže (MČK) v mauritánské metropoli Nuakšottu. Jeho matka, bratři, sestry, synovci, neteře a tety jsou oblečeni ve splývavých róbách, jako by se chystali na rodinnou oslavu. Přišli sem, aby si po telefonu promluvili s Mohamedem, svým ztraceným synem. Vojenská jednotka v Guantánamu rozhovor povolila, přičemž MČK se ujal role prostředníka. Kamennou podlahu v kanceláři MČK pokrývají tlusté koberce a v oknech se vzdouvají světlé záclony.

„Synku, synku, jak ti je?“ ptá se jeho matka. „Jsem tak šťastná, že tě slyším.“ Když poprvé po více než šesti letech uslyší jeho hlas, propukne v pláč. Mohamedův starší bratr s ním hovoří 40 minut. Slahi bratra ujišťuje, že se mu daří dobře. Ptá se, kdo si koho vzal, jak se daří jeho sourozencům a komu se narodily děti. „Byl to můj bratr, bratr, jak ho znám. Vůbec se nezměnil,“ říká Hamúd walad Slahi po rozhovoru.13

Jahzíh mi říká, že tyto rozhovory zůstaly i po pěti letech více méně stejné, ačkoliv došlo ke dvěma změnám. Dnes jde o hovory přes Skype, takže se vzájemně vidí. A Mohamedou s Jahzíhem ztratili matku. Zemřela 27. března 2013.

Úvodník deníku New York Daily News ze dne 23. března 2010 nesl titulek: „Cela ať zůstane zamčená: Odvolejte se proti šokujícímu rozhodnutí soudce propustit zločince z 11. 9.“ Článek začínal slovy:

Je to šokující a pravdivé: federální soudce nařídil propustit Mohameda Oulda Slahiho, jednoho z předních náborářů pro útoky z 11. 9. – muže kdysi označovaného za nejcennějšího vězně v Guantánamu.

Zmíněným rozhodnutím bylo tehdy ještě tajné nařízení soudce Jamese Robertsona vyhovující Mohamedově žádosti o habeas corpus – žádosti, již Mohamedou vlastnoručně napsal v táboře Echo o pět let dříve. Aniž by měl přístup k tomuto nařízení, právním podáním anebo soudním jednáním, z nichž nařízení vyplynulo, dospěl redakční článek k závěru, že soudce propouští „teroristu s krví tří tisíců na rukách“ a neváhal dodat: „Zřejmě jde o muže, jehož vina byla zřejmá, ovšem nade vší pochybnost neprokazatelná, a to zejména díky přecitlivělosti nad důkazy získanými tvrdým zacházením.“ Vyjádřeným přesvědčením, že Mohameda „po 11. 9. pořádně zmáčkli“ a že zacházení s ním přispělo k bezpečnosti země, tlačili novináři na Obamovu administrativu, aby se proti rozhodnutí odvolala, přičemž dodali: „Proč ten spěch s propouštěním? Soudce mohl počkat, měl počkat, až země pochopí, proč je to nutné, a teprve poté měl uplatnit svoji zákonnou pravomoc.“14

O dva týdny později vydal soud odtajněnou a zredigovanou verzi výnosu soudce Robertsona. Část textu shrnující argumenty vlády pro setrvání Mohameda v Guantánamu obsahovala poznámku, jež možná čtenáře novin překvapila:

Vláda zpočátku prohlašovala, že Salahi byl zadržený na základě klauzule AUMF „Napomáhal při 11. 9.“, ovšem nyní tuto teorii opustila a uznala, že Salahi o útocích z 11. 9. zřejmě vůbec nevěděl.†15

Je proto s podivem, když někdo označí Mohameda za „zločince z 11. 9.“. Stejně tak je nanejvýš zvláštní, jestliže někdo označí rozsudek, kterým se nařizuje propustit člověka po devíti letech od vzetí do vazby, za „spěch s propouštěním“. Článek Daily News však přece jen obsahuje pravdu – a společně s ním i většina tiskových zpráv zabývajících se Mohamedovým případem – a tou pravdou je zmatek. Dnes je z devíti let třináct a zdá se, že se země v otázce chápání postojů americké vlády vůči zadržování Mohameda neposunula nikam dál, než kam dospěl soudce Robertson, jediný soudce, který se s případem podrobně seznámil a který nařídil Mohamedovo propuštění.

Vše je jasné z dostupných záznamů: Mohamedův pobyt v americké vazbě nezačal obviněním, že byl předním náborářem pro 11. 9. Když ho agenti FBI vyslýchali při jeho návratu do Mauritánie v únoru roku 2000 a následně i několik týdnů po útocích z 11. 9., zaměřovali se na Spiknutí milénia. Stejný důvod zřejmě mělo i jeho vydání do Jordánska. „Jordánci zkoumali moji účast na Spiknutí milénia,“ vypověděl Mohamedou před Správní posudkovou komisí v roce 2005. „Říkali mi, že se zajímají především o Spiknutí.“

V době, kdy CIA dopravila Mohameda do Jordánska, však již Ahmed Rassám několik měsíců spolupracoval s Ministerstvem spravedlnosti Spojených států, a než CIA Mohameda o osm měsíců později převážela, Rassám už vypovídal u dvou soudních řízení v otázce terorismu, kdy americké vládě, stejně jako vládám šesti dalších zemí, poskytl jména více než 150 osob zapojených do terorismu. Některými z těchto osob byli vězni z Guantánama, přičemž vláda USA využila Rassámovy výroky jako důkazy proti nim při posuzování jejich žádostí o habeas corpus. To se ovšem netýkalo Mohameda. Rassám „Salahiho účast zjevně nezmiňuje“, poznamenal Robertson v jeho žádosti o habeas corpus.

CIA by to věděla. Tato zpravodajská služba by se také dozvěděla, pokud by Jordánci bývali zjistili cokoliv, co by Mohameda pojilo se Spiknutím milénia, útoky z 11. září nebo jinými teroristickými akcemi. CIA však žalobcům z Guantánama nikdy nepředložila jedinou informaci z jeho výslechu v Ammánu. Zástupce Projektu ústní tradice právních norem a žalobce amerického námořnictva pověřený žalobou ve věci Mohamedova pobytu v Guantánamu, podplukovník Stuart Couch, sdělil v rozhovoru v roce 2012, že mu CIA nepředložila žádnou vlastní zprávu, přičemž většina zpráv, o něž se agentura podělila, pocházela z výslechů Mohameda v Guantánamu. „Byl u nich ve vazbě šest měsíců. Věděli, že jsem hlavní žalobce. Věděli, že zvažujeme nejvyšší trest. Pokud bychom bývali narazili na jeho spojení s 11. 9., požadovali bychom pro něho trest smrti.“

„Něco se proto muselo stát,“ dovozoval Stuart Couch ve zmíněném rozhovoru. „Slahi byl ve vazbě CIA, která si určitě myslela, že z něho dostala tolik informací, kolik jen mohla, nebo že tyto informace nebyly nijak důležité, a tak ho svým způsobem přehodila pod vojenský dohled USA v afghánském Bagramu.“16

Vyšetřovací zpráva Counterterrorism and Detention Interrogation Activities, September 2001–October 2003 [Kontraterorismus a vazební vyšetřovací činnost, září 2001–říjen 2003], kterou v roce 2004 vydal generální inspektor CIA, obsahuje i začerněnou čtyřstránkovou část zvanou „Endgame“ [Závěrečná fáze] se dvěma necenzurovanými pasážemi. V jedné z nich, docela hrůzostrašné, se píše:

Počet zadržených ve vazbě CIA je poměrně nízký ve srovnání s těmi, které zadržuje armáda. Stejně jako vojsko se však i CIA zajímá o povahu vězňů a zejména pak o ty, kteří by v případě svého propuštění z izolace neváhali informace o okolnostech svého zadržení vyzradit.17

Dokonce ani Mohamedova rodina počátkem roku 2002 netušila, že se Mohamedou nachází v Jordánsku. Jen několik lidí na světě vědělo, že Spojené státy mají program spojený s vydáváním, zadržováním a výslechem osob, který neběží jen ve spolupráci s jejich dlouhodobými spojenci, jakým byla jordánská zpravodajská služba, nýbrž i v součinnosti s poněkud pochybnějšími přáteli. V roce 2002 se prezident walad Tája, vládce Mauritánie po dlouhá desetiletí, ocitl pod mezinárodní palbou kvůli zprávě o lidských právech v zemi, zatímco doma jej pranýřovali za úzkou spolupráci s protiteroristickými aktivitami Spojených států. Již sama skutečnost, že byl Mohamedou v roce 2000 vyslýchán agenty FBI na jeho území, byla pro tisk dostatečně atraktivní. Co teprve kdyby se vrátil do země v polovině roku 2002 s vyprávěním, jak byl vydaný Američanům bez řádného extradičního řízení a za zjevného porušení mauritánské ústavní ochrany, jak ho Američané v tajnosti dopravili do Jordánska a jak byl měsíce vyslýchaný v jordánském vězení?

Vůbec nic také nenasvědčuje tomu, že když 5. srpna 2002 přistálo v Guantánamu americké vojenské letadlo C-17 s Mohamedem a dalšími třiceti čtyřmi vězni na palubě, patřil jedenatřicetiletý Mauritánec k nějakým obzvláště cenným zadrženým. V takovém případě by se o něm totiž vědělo: článek otisknutý o dva týdny později v deníku Los Angeles Times pod titulkem „Žádní vůdci al-Káidy v kubánském zálivu Guantánamo nenalezeni“ citoval vládní zdroj, který sdělil, že tam nejsou „žádné velké ryby“ a že bezmála šest set osob zadržovaných na ostrově nemá „dost vysoké postavení ve velicí a řídicí struktuře na to, aby odborníkům na boj s terorismem pomohli rozplést pevně spjatý systém buněk a bezpečnosti al-Káidy“.18 Přísně tajná prověrka tohoto zařízení, kterou CIA vykonala přibližně ve stejnou dobu, údajně výše uvedené závěry potvrdila. Když novináři v srpnu téhož roku tábor navštívili, sdělil jim velitel operací v Guantánamu, že jeho vlastní uniformovaní důstojníci zpochybňují pokračující praxi, kdy se vězni běžně označovali výrazem „nepřátelští bojovníci“ místo jako váleční zajatci chránění Ženevskými konvencemi. Na to reagoval Pentagon výměnou velitele a vystupňováním špionážních operací v rámci tábora.

Téměř okamžitě došlo k rozkolu mezi vojenskými vyšetřovateli, FBI a agenty Operační skupiny trestního vyšetřování (CITF), kteří běžně prováděli výslechy vězňů v Guantánamu. V září a říjnu sestavila armáda i přes silné námitky agentů FBI a CITF první „Skupinu pro zvláštní úkoly“ a sestavila plán vyšetřování saúdského vězně Muhammada al-Qahtáního. Tento plán obsahoval některé z „vylepšených technik vyšetřování“, které CIA již několik měsíců používala ve svém tajném vězení. Plán byl zpočátku aplikovaný nárazově v průběhu podzimu. Jakmile ho však schválil svým podpisem ministr obrany Rumsfeld, rozeběhlo se počátkem listopadu trýznivých padesát dní, po něž vojenští vyšetřovatelé podrobovali Qahtáního nepřetržitému režimu extrémní spánkové deprivace, hlasité hudby a bílého šumu, mrazivých teplot, stresových poloh, výhrůžek a celé řady fyzického i sexuálního ponižování.

A právě v době, kdy táborem hýbaly rozepře ohledně vyšetřovacích metod, objevilo se spojení mezi Mohamedem Ouldem Slahim a únosci z 11. 9. „11. září 2002 zajala Amerika člověka jménem Ramzí bin aš-Šíbah, který měl být klíčovým mužem při útocích z 11. září,“ vylíčil Mohamedou u jednání ARB v roce 2005.

Je přesně rok po 11. září a můj život se od jeho zatčení drasticky změnil. Tenhle chlap mě označil za chlapa, se kterým se setkal v říjnu 1999, což je pravda, byl u mě doma. Říkal, že jsem mu radil odjet se cvičit do Afghánistánu. Fajn, potom ho vyšetřovatel xxxzásahcenzoraxxx z FBI vyzval, aby popřemýšlel a řekl, co jsem za člověka. Řekl: „Myslím, že je operativcem Usámy bin Ládina a nikdy bych se bez něho do 11. září nezapletl.“19

Bin aš-Šíbah byl od 11. 9. cílem mezinárodního stíhání kvůli domnělé roli koordinátora „hamburské buňky“ únosců. Do vazby CIA se dostal bezprostředně poté, co byl zajat v přestřelce na předměstí Karáčí, přičemž se nejprve ocitl v afghánské temnici a během listopadu byl poté přemístěný do věznice nedaleko marockého Rabatu. V průběhu výslechů v jednom z těchto zařízení se bin aš-Šíbah zmínil o náhodném setkání s jakýmsi cizím člověkem ve vlaku v Německu, kde ještě se dvěma přáteli probírali džihád a svoji touhu odjet do Čečenska a připojit se k boji proti Rusům. Tento cizinec jim poradil, aby v Duisburgu kontaktovali Mohameda, a když tak učinili, Mohamedou je na jednu noc ubytoval. „Když přijeli,“ zaznamenala vyšetřovací komise 11. 9. v popisu, který vycházel ze zpráv zpravodajské služby týkajících se těchto výslechů, „Slahi jim vysvětlil, že je v tuto chvíli obtížné se do Čečny dostat, protože mnozí cestovatelé jsou zadržováni v Gruzii. Doporučil jim, aby se raději vydali přes Afghánistán, kde se před cestou do Čečenska mohou pro džihád vycvičit.“20

Bin aš-Šíbah netvrdil, že ho Mohamedou poslal do Afghánistánu, aby se připojil ke spiknutí proti Spojeným státům. Pplk. Couch, který četl zprávu zpravodajské služby o aš-Šíbahovi, připomněl v rozhovoru v roce 2012: „Nikde jsem nenarazil na sebemenší zmínku, že šlo o útoky na Ameriku. Nikde jsem nenarazil na fakt, že by Ramzí bin aš-Šíbah kdy zmínil, že mu řekli, co hodlají udělat, a on odpověděl: ‚Sem se musíte odjet vycvičit.‘ Bylo to spíš něco ve smyslu: ‚Zde můžete získat výcvik.‘“21 V průběhu Mohamedova řízení ve věci žádosti o habeas corpus nenamítala vláda USA, že by tyto muže přesvědčoval, aby se připojili k bin Ládinově spiknutí; vláda spíše tvrdila, že svojí radou, aby dotyční muži hledali výcvik v Afghánistánu – což byla Mohamedova zkušenost z předchozích bojů s Rusy – se prakticky dostal do role náboráře al-Káidy. Soudce Robertson nesouhlasil, neboť zjistil, že záznam pouze dokazuje, „že Salahi poskytl trojici mužů nocleh na jednu noc v Německu, že jedním z mužů byl Ramzí bin aš-Šíbah a že došlo na rozhovor o džihádu a Afghánistánu“.22

Stuart Couch obdržel informace zpravodajské služby týkající se aš-Šíbaha v listopadu roku 2003, kdy mu byl přidělený Mohamedův případ. Zprávy, stejně jako samotné přidělení případu, měly pro bývalého letce námořní pěchoty zvláštní význam: jeho blízký přítel a spolupracovník Michael Horrocks, někdejší pilot tankovacího letounu námořní pěchoty USA, byl druhým pilotem letu společnosti United Airlines, který únosci z 11. 9. použili ke zničení jižní věže Světového obchodního centra. Tato událost přivedla Stuarta Couche zpět do aktivní služby. Přidal se ke skupině žalobců armádní komise v Guantánamu ve snaze „dostat se k těm chlápkům, co napadli Spojené státy“, jak v roce 2007 vysvětloval v časopise Wall Street Journal.23

Brzy nato se již probíral stohy zpráv zpravodajské služby pocházejícími od jiného zdroje, samotného Mohameda, které vojenští vyšetřovatelé označovali za plody svého nejúspěšnějšího výslechu v Guantánamu. Tyto záznamy neobsahovaly žádné informace o okolnostech vyšetřování, ale pplk. Couch měl jisté podezření. Bylo mu řečeno, že Mohamedou spadá pod „Zvláštních úkoly“. Při své první návštěvě základny zahlédl jiného vězně připoutaného k podlaze v prázdném vyšetřovacím boxu, jak se kolébal dopředu a dozadu za neustálých záblesků silného světla a hlasitého zvuku metalové hudby. Podobné věci viděl již dříve: jako pilot námořní pěchoty zažil týden podobných technik v rámci programu, který připravuje letce USA na podmínky možného zajetí a mučení.

Jeho podezření se záhy potvrdila, když podplukovníkův vyšetřovatel, agent Námořní vyšetřovací služby (NCIS), získal přístup do vojenských vyšetřovacích složek. Dokumenty obsahovaly i každodenní zprávy Skupiny pro zvláštní úkoly, což byly podrobné záznamy vyšetřovatelů obsahující informace o tom, co bylo řečeno během každého sezení a jak byly tyto údaje získané.

Zmíněné záznamy zůstaly tajné, nicméně je ve své zprávě Inquiry into the Treatment of Detainees in U.S. Custody [Šetření v otázce zacházení se zadrženými ve vazbě USA] z roku 2008 shrnuje Americký senátní výbor pro ozbrojené složky, stejně jako zpráva Ministerstva spravedlnosti z roku 2008 zabývající se vyšetřováními v Guantánamu, Afghánistánu a Iráku. Tyto zprávy popisují „zvláštní vyšetřování“, jež následovalo po druhém, pečlivě vytvořeném plánu schváleném Rumsfeldem a bylo zahájené téměř okamžitě, jak Mohamedou uvádí ve svém Deníku z Guantánama. Mezi konkrétními dokumenty popsanými ve zmíněných zprávách jsou dva, jež Stuart Couch objevil počátkem roku 2004 a které ho přesvědčily, že Mohamedou byl mučený.

Prvním z nich byl falešný dopis Ministerstva zahraničí doručený Mohamedovi v srpnu 2003, který měl zjevný cíl využít jeho blízkého vztahu s matkou. Senátní výbor pro ozbrojené složky ve své zprávě zmiňuje „fiktivní dopis sepsaný velitelem vyšetřovací skupiny, jenž oznamuje, že jeho matka byla zadržena, bude vyslýchána a pokud nebude spolupracovat, mohli by ji převézt do GMTO. Dopis upozorňoval, že bude jedinou zadržovanou ženou v ‚tomto původně čistě mužském vězeňském prostředí‘“.

Druhým je e-mailová korespondence ze 17. října 2003 mezi jedním z Mohamedových vyšetřovatelů a psychiatrem armády USA. V ní, jak výbor zjistil, vyšetřovatel „uvedl, že ‚Slahi mně řekl, že slyší hlasy, takže… Má strach, protože ví, že to není normální… Mimochodem… je to něco, co se stává lidem s omezenými vnějšími podněty, jako je denní světlo, lidská komunikace apod.???? Vypadá to trochu strašidelně.‘“. Psycholog odpověděl: „Smyslová deprivace může způsobit halucinace, zpravidla spíše vizuální než zvukové, ale nikdy nevíte… Ve tmě si vytváříte věci jen z toho mála, co máte.“24

V rozhovoru z roku 2009 popsal pplk. Couch důsledek těchto zjištění slovy:

Uprostřed tohoto období, poté, co jsem od agenta NCIS obdržel zmíněné informace – dokumenty na hlavičkovém papíře Ministerstva zahraničí – a bylo to na konci všeho projednávání těch informací, pročítání těch informací, měsíců a měsíců a měsíců dohadování se o celé věci, jsem se tuto neděli ocitl v kostele při křtu. Dostali jsme se k části liturgie, kdy sbor opakuje – popíšu to vlastními slovy, ale podstatou je, že respektujeme důstojnost každého lidského stvoření a hledáme mír a spravedlnost na zemi. A když jsme ta slova tehdy dopoledne pronášeli, byla v kostele spousta lidí, ale klidně jsem tam mohl být jen já. Připadalo mi to neuvěřitelné, je to tady. Nejde sem přijít v neděli a jako křesťan se podepsat pod víru v důstojnost každého lidského tvora a říct, že budu hledat spravedlnost a mír na zemi, když mám zároveň pokračovat v trestním stíhání a využívat takovéhle důkazy. V tu chvíli jsem věděl, co mám udělat. Musím se konečně rozhodnout.25

Stuart Couch se Mohamedova případu vzdal a odmítl pokračovat v dalších snahách o jeho projednávání před vojenskou komisí.

Proti Mohamedovi Ouldu Slahimu nebyla v Guantánamu sepsána jediná stránka obžaloby, v jeho případu nebyl nikdy zvolený jediný vojenský obhájce a zřejmě už ani neexistují žádné další snahy připravit jeho případ k trestnímu stíhání. Článek v deníku Daily News odsuzuje kladné rozhodnutí soudce Robertsona v otázce práva na habeas corpus a poukazuje přitom na jeho „přecitlivělost“ při využívání „důkazů získaných za zostřených podmínek“, přitom však není vůbec zřejmé, že by brutální vyšetřování Mohameda v Guantánamu přineslo jakýkoliv důkaz o tom, že se podílel na nějakých trestných či teroristických aktivitách. Mohamedou při jednání ARB v roce 2005 vyprávěl o vykonstruovaných doznáních získaných mučením, nicméně sami vyšetřovatelé těmto vynuceným doznáním zjevně nepřikládali valnou důležitost; Stuart Couch zmiňuje, že to, co předali ve svých proškrtaných zprávách, bylo spíše jen pojednáním na téma „Kdo je kdo v al-Káidě v Německu a celé Evropě“.26

Extrémní zacházení s Mohamedem se často využívá jako ukazatel jeho viny, zatímco zprávy zpravodajských služeb slouží v podobném duchu jako důkaz ex post facto, který má potvrdit, že on sám bezesporu patří do výše jmenované skupiny „Kdo je kdo“. A přesto, jak naznačil Stuart Couch, jsou Mohamedovy znalosti zřejmě jen nepatrně větší než povědomí jeho vyšetřovatelů. „Pokud si dobře vzpomínám, v době, kdy byl vyšetřovaný, už byla většina z nich zpravodajské službě známá,“ poznamenal Couch v rozhovoru z roku 2012 a dodal:

Musím to uvést na pravou míru. Když si přečtete Slahiho výpovědi uvedené ve zprávách zpravodajské služby, je jasné, že v žádném z případů nepoukazuje na svoji účast. Jediné, čím na sebe upozorňuje, je skutečnost, že tyto lidi zná. Nikdy nespojuje svoji osobu s čímkoliv, co bych považoval za zjevný akt jeho spolčení s al-Káidou v souvislosti s 11. 9.27

Nezdá se ani, že by zpravodajské služby USA odhalily jakékoliv spojení Mohameda s jinými teroristickými spiknutími či útoky. V rozhovoru z roku 2013 popisuje plukovník Morris Davis, jenž byl roku 2005 hlavním žalobcem vojenských komisí v Guantánamu, poslední zoufalý pokus získat nějaké obvinění proti Mohamedovi, a to bezmála dva roky poté, co se případu vzdal Stuart Couch. Skutečným cílem plukovníka Davise tehdy nebyl Mohamedou, který sotva zaregistroval změnu žalobce, nýbrž vězeň, jehož armáda přesunula do prostor vedle Mohameda, aby zmírnila dopady jeho mučení a téměř dva roky pobytu na samotce. Tento vězeň však nehodlal přistoupit na přiznání viny v některých bodech obžaloby (výměnou za stažení jiných bodů obžaloby nebo mírnější trest), aniž by takovou nabídku dostal i Mohamedou. „Museli jsme vymyslet podobnou nabídku i pro Slahiho,“ sdělil plukovník Davis ve zmíněném rozhovoru, „což znamenalo, že musíme najít něco, z čeho bychom ho mohli obvinit, a právě v tomto směru jsme narazili na skutečný problém.“

Myslím, že když sem Slahi přišel, panovalo přesvědčení, že chytili velkou rybu. Připomínal mi Forresta Gumpa v tom smyslu, že se vždy objevil kdesi v pozadí řady historických událostí spojených s al-Káidou a terorismem. Byl v Německu, Kanadě, na různých podezřelých místech, což je přimělo věřit, že mají velkou rybu, ale když pak opravdu vyvinuli snahu dozvědět se víc, k ničemu podobnému nedošli. Pamatuji si, že jsme počátkem roku 2007, krátce poté, co jsem sem nastoupil, měli velkou poradu s CIA, FBI, Ministerstvem obrany a Ministerstvem spravedlnosti, kde také proběhla informační schůzka s vyšetřovateli pracujícími na Slahiho případu, přičemž jejich závěrem bylo, že tady nám pšenka nepokvete.28

V roce 2009, kdy Mohamedova žádost o habeas corpus konečně dorazila k federálnímu soudu, se vláda USA nesnažila argumentovat tím, že byl přední postavou al-Káidy nebo že se na kterémkoliv z plánů či útoků al-Káidy podílel. Odvolací soud v následném přezkoumání případu napsal:

Spojené státy žádají o zajištění Mohameda Oulda Slahiho na základě skutečnosti, že byl „součástí“ al-Káidy, nikoliv že bojoval společně s al-Káidou či jejími spojenci proti Spojeným státům, ale spíše z toho důvodu, že přísahal oddanost této organizaci, setkával se s jejími členy a různými způsoby jí pomáhal, když mimo jiné poskytl ubytování jejím vůdcům a odkazoval začínající džihádisty na známého agenta al-Káidy.29

V roce 2009, kdy soudce Robertson projednával Mohamedovu žádost, posuzovaly americké soudy jednající v případech žádostí vězňů z Guantánama o habeas corpus, zda lze dokázat aktivní příslušnost dotyčného k al-Káidě v době jeho zadržení. Mohamedou přísahal věrnost této organizaci v roce 1991, ovšem to byla zcela odlišná al-Káida a de facto i spojenec USA; Mohamedou vždy prohlašoval, že pád komunistické vlády v Afghánistánu znamenal i konec jeho členství v této organizaci. Během řízení v otázce jeho žádosti o habeas corpus prosazovala vláda stanovisko, že jeho občasné kontakty a vzájemná komunikace se švagrem a bratrancem Abú Hafsem a několika dalšími kamarády či známými, kteří zůstali aktivními členy al-Káidy, jsou dostatečným důkazem, že Mohamedou je nadále součástí této organizace. I když některá setkání vykazovala známky možné podpory, ani jedno z nich dle soudce Robertsona nedosáhlo trestné úrovně materiální podpory terorismu a celkově byly Mohamedovy kontakty s těmito lidmi natolik sporadické, že „spíše podporují Salahiho vysvětlení, že se snažil dosáhnout přijatelné rovnováhy – vyhnout se blízkým vztahům s členy al-Káidy a zároveň ze sebe neučinit nepřítele“.

Rozhodnutí soudce Robertsona, v němž schválil Mohamedovu žádost o habeas corpus a nařídil jeho propuštění, přišlo ve zlomovém období: k 1. dubnu 2010 americká vláda prohrála třicet čtyři ze čtyřiceti šesti případů žádostí o habeas corpus. V rámci odvolání v případě několika těchto kauz dokázala vláda přesvědčit odvolací soud, aby uplatnil větší volnost při posuzování, do jaké míry je žadatel „součástí“ al-Káidy; nyní, jak vysvětlil odvolací soud ve zdůvodnění svého rozhodnutí, kterým změnil nařízení soudce Robertsona a vrátil celou věc okresnímu soudu k opětovnému projednání, už vláda nemusí prokázat, že by vězeň z Guantánama vykonával v době svého zadržení příkazy či pokyny al-Káidy.

V popisu „konkrétní povahy vládních důkazů proti Salahimu“ byl odvolací soud opatrný. „Vláda neobžalovala Salahiho z poskytování materiální podpory teroristům ani ‚zahraniční teroristické organizaci‘ al-Káida,“ jak soud zdůraznil. Dodal, že „vláda ani nehodlá zadržovat Salahiho na základě rezoluce AUMF s tím, že by napomáhal při útocích z 11. září nebo ‚účelově a materiálně podporoval‘ jednotky napojené na al-Káidu ‚v rámci projevů nepřátelství vůči koaličním partnerům USA‘“. V případě, že dojde k opětovnému projednávání Mohamedovy žádosti o habeas corpus u federálního soudu, bude vláda pravděpodobně znovu namítat, že jeho sporadické kontakty s aktivními členy al-Káidy v 90. letech jsou důkazem, že on sám zůstal jejím členem. V duchu výše zmíněného nového přístupu pak soud napsal: „I kdyby Salahiho kontakty s jednotlivými členy neprokázaly, že byl ‚součástí‘ al-Káidy, napovídají, že byl v době svého zadržení členem této organizace a pro posouzení jeho zadržitelnosti jsou tak nadále důležité.“30

Když však začne okresní soud tento případ znovu projednávat, bude vláda paradoxně čelit dotazům na skutečnost, kterou vždy považovala v otázce Mohamedova napojení za nejzávažnější, totiž na jeho vztah s bratrancem a švagrem Abú Hafsem. Koncem 90. let vypsala vláda USA za dopadení Abú Hafse, jako člena bin Ládinovy rady Šúrá, odměnu 5 milionů dolarů, aby tuto částku po teroristických útocích z 11. září 2001 zvýšila na 25 milionů. Spojené státy však už celé roky vědí, že Abú Hafs byl proti těmto útokům; komise 11. 9. informovala, že „dokonce poslal bin Ládinovi zprávu, v níž opíral svůj nesouhlas s útoky o Korán“. Po útocích odjel Abú Hafs z Afghánistánu do Íránu, kde ho íránské úřady držely více než deset let v domácím vězení. V dubnu roku 2012 repatrioval Írán Abú Hafse do Mauritánie. Dva měsíce byl zadržovaný v mauritánském vězení a během té doby se měl setkat s mezinárodní delegací zahrnující i Američany, odsoudit útoky z 11. 9. a zříct se svých vazeb na al-Káidu. V červenci roku 2012 byl propuštěný a od té doby žije jako svobodný člověk.

S Mohamedem Ouldem Slahim jsem se nesetkal. Kromě dopisu, ve kterém se mu představuji poté, co jsem byl požádán o pomoc s vytištěním jeho rukopisu – dopisu, o němž nevím, zda se k němu vůbec dostal –, jsem s ním nijak nekomunikoval.

Samozřejmě jsem o setkání s ním žádal, a to nejméně jednou před odevzdáním hotového díla, aby mohl schválit mé zásahy. Odpověď z Pentagonu byla krátká a rezolutní. „Pokud nejste právním zástupcem zadržované osoby, není návštěva či jiná komunikace s kterýmkoliv ze zadržovaných ve vazebním zařízení Guantánamo možná,“ napsal úředník pro veřejné záležitosti. „Jak jistě víte, všechny zadržované osoby spadají pod válečné právo. Mimo to také zadržované osoby nevystavujeme zvědavosti obecenstva.“

Fráze „zvědavost obecenstva“ pochází z jednoho z pilířů válečného práva, a to z Ženevské úmluvy o zacházení s válečnými zajatci. Článek 13 této úmluvy nazvaný „Lidské zacházení s válečnými zajatci“ říká:

S válečnými zajatci se musí vždy nakládat lidsky. Každý nezákonný čin nebo opomenutí ze strany mocnosti, v jejíž moci jsou, které by měly za následek smrt nebo které by vážně ohrozily zdraví válečného zajatce, který je v její moci, jsou zakázány a považují se za vážné porušení této úmluvy…

Váleční zajatci musí rovněž být vždy chráněni zejména před každým násilným činem nebo zastrašováním, před urážkami a před zvědavostí obecenstva.

Represálie proti nim jsou zakázány.

Navrhoval jsem tajné setkání za přísných bezpečnostních opatření, abych měl jistotu, že upravená verze Mohamedova díla – práce, již napsal zejména pro čtenářskou veřejnost – skutečně odpovídá svému původnímu obsahu a záměru. Po dlouhé roky bylo dílo zadržované pod cenzurou režimu, který se ženevskými ideály ne vždy řídí.

Cenzura je nedílnou součástí vyšetřovacích operací USA následujících po 11. 9. Byla vždy účelová, a to hned ze dvou důvodů: zaprvé šlo o otevření prostoru pro nezákonné zacházení s vězni a zadruhé o snahu takové jednání utajit. V Mohamedově případu bylo tímto jednáním jeho vynucené zmizení, svévolné zadržování v izolaci, kruté, nelidské a ponižující zacházení a mučení. To vše víme díky písemným záznamům, které byly celé roky přísně utajované.

Nevím, do jaké míry osobní a institucionální zájmy na utajování nezákonného jednání přispěly k pokračujícímu věznění Mohameda. Vím však, že v průběhu oněch pěti let, které jsem strávil pročítáním záznamů týkajících se tohoto případu, mě vágní a úskočné vysvětlování mé vlády ohledně jeho pobytu v Guantánamu ani ujištění těch, kdo obhajují jeho dnes již třináctiletou vazbu tvrzením, že je zcela jistě či zřejmě takový nebo jiný, nijak nepřesvědčilo. Můj vlastní smysl pro spravedlnost mi říká, že otázka, zda je takový či jiný, respektive proč musí nadále zůstávat ve vazbě USA, měla být již dávno zodpovězená. Věřím, že by tomu tak bylo, pokud by Deník z Guantánama nebyl býval tak dlouho držený v tajnosti.

Když psal Mohamedou před devíti lety rukopis této knihy, a to ve stejné izolované budově, v níž se nedlouho předtím odehrály jedny z nejděsivějších scén zachycených v knize, dal si úkol. „Psal jsem jen o tom, co jsem zažil, co jsem viděl a co jsem se dozvěděl takříkajíc z první ruky,“ vysvětluje ke konci. „Snažil jsem se nepřehánět ani nezlehčovat. Snažil jsem se být co nejspravedlivější k vládě USA, ke svým bratrům i k sobě.“

Z toho, co jsem viděl, udělal přesně to, co si předsevzal. Příběh, který vypráví, dokládají i odtajněné záznamy; znovu tak dokazuje, jakým je spolehlivým vypravěčem. Zcela jistě ani nepřehání: záznamy obsahují utrpení a ponižování, jaká v knize nenajdete, přičemž těch několik, která zmiňuje, odkrývá s velkou rozvahou. Jeho vyprávění přitom neztrácí střídmý a přímý tón ani ve chvílích, kdy popisované události dosahují svého vrcholu. Hrůza těchto událostí hovoří sama za sebe.

Příčinou je jeho opravdový a neutuchající zájem o lidská dramata popisovaných scén. „Válečné právo je kruté,“ zapíše si Mohamedou hned na začátku.

Je-li na válce vůbec co dobrého, pak to, že z lidí dostane to nejlepší i nejhorší: někteří lidé využijí bezpráví na úkor druhých, jiní se snaží snížit utrpení na minimum.

Ve vzpomínkách na cestu po nejtemnějších zákoutích vazebního a vyšetřovacího programu USA v období po 11. 9. zůstává jeho pozornost obrácena k vyšetřovatelům a dozorcům, ke spoluvězňům a k sobě samému. Ve své touze „být férový“, jak sám uvádí, poznává širší prostředí plné strachu a zmatku, v němž všechny tyto postavy vzájemně jednají, ale poznává i daleko úžeji zaměřené ústavní a společenské síly, které tato jednání formují. Zároveň vidí schopnosti každé z postav utvářet a zklidňovat okolní dění, přičemž se těmto lidem snaží porozumět jako literárním hrdinům bez ohledu na jejich postavení, uniformu či okolní podmínky. Ve své snaze tak dokáže přeměnit i ty nejodlidštěnější situace na sled individuálních a občas až trýznivě intimních názorových výměn mezi jednotlivými aktéry.

Tohle je tajný svět Guantánama – svět nečekaně úkladné brutality a doprovodného ponižování, zároveň však svět povzbudivých gest a dobrosrdečnosti, uznání a poznání, svět vzájemné zvědavosti a odvážných výletů přes hluboké názorové propasti. Skutečnost, že to vše Mohamedou dokázal přežít navzdory čtyřem rokům nanejvýš despotického zacházení a uprostřed jednoho z nejhroznějších vyšetřování v Guantánamu, výrazně svědčí o jeho osobnosti a lidskosti. Jeho spisovatelské schopnosti navíc dokazuje skutečnost, že byl tak brzy po nejtraumatičtější ze všech událostí schopen proměnit ji na vyprávění, jež působí zároveň zničujícím i pozitivním dojmem.

A přesto mě jako čtenáře a spisovatele, který poprvé otevřel složku s ručně psaným rukopisem Deníku z Guantánama, zaujalo ještě víc něco jiného. Moji pozornost nejvíce upoutaly postavy a scény na hony vzdálené Guantánamu: Dojemný černý pasažér v senegalské věznici. Západ slunce v Nuakšottu po písečné bouři nad Saharou. Strhující okamžik stesku po domově při volání k modlitbě v období ramadánu. Přelet nad chudinskými čtvrtěmi Nuakšottu. Deštěm zastřená ranvej na Kypru. Ospalá chvilka před rozbřeskem během letu se CIA. Na těchto místech jsem poprvé objevil Mohameda spisovatele s bystrým okem pro postavu, s uchem pro okolní hlasy, se vzpomínkami prostoupenými vjemy všech pěti smyslů a s neotřelým způsobem, s nímž přistupuje k celé škále emocí, ať už v sobě či ostatních. Má kvality, kterých si na spisovateli vážím ze všech nejvíc: dojemný smysl pro krásu a ostrý smysl pro ironii. Má také úžasný smysl pro humor.

To vše dokáže v angličtině, své čtvrté řeči a jazyce, který si osvojoval i během psaní rukopisu. Tato schopnost svědčí o jeho celoživotní lingvistické obratnosti a zaujetí pro slova. Zároveň jde však o zřejmou snahu upoutat pozornost a oslovit okolí jeho vlastními prostředky. Zvládnutí angličtiny v Guantánamu na jednu stranu znamenalo obejít se bez překladu či výkladu slov, bez další osoby v místnosti a přistoupit na to, že každé setkání s kterýmkoliv z věznitelů je možnou osobní výměnou znalostí. Na druhou stranu však šlo o dešifrování a pochopení jazyka moci, která určuje jeho osud – moci s ohromujícím vlivem a dosahem, jak jeho dvacet tisíc mil dlouhá odysea plná věznění a vyslýchání živě ilustruje. Nakonec se zrodilo skutečně pozoruhodné dílo. Je zrcadlem, v němž jsem vůbec poprvé ze všech písemných zdrojů z Guantánama poznal různé podoby sebe sama, a to jak v postavách svých krajanů, tak i v těch, které moje země drží v zajetí. Zároveň jde o objektiv umožňující pohlédnout na impérium, jehož rozpětí a vliv plně chápe jen málo z nás, kteří v něm žijeme.

Zmíněná moc má Mohamedův osud dodnes pod kontrolou. Na těchto stránkách se to projevuje v podobě více než 2600 černých redakčních škrtů, které nejenže skrývají významné prvky celého příběhu, ale oslabují Mohamedovy hlavní zásady a jeho prostý cíl, neboť podrývají upřímnost, s níž popisuje své postavy jako jednotlivce, některé hodné odsouzení, jiné obdivu, většinou však jako komplikované osoby spojující obě tyto vlastnosti dohromady.

To vše je především obsažené v jeho pokračujícím a nedostatečně vysvětleném věznění. Před třinácti lety opustil Mohamedou svůj dům v mauritánském Nuakšottu a odjel autem na místní policejní komisařství k výslechu. Ještě se nevrátil. Kvůli našemu společnému pochopení celého příběhu a smyslu pro spravedlnost musíme být schopni lépe porozumět, proč se tak dosud nestalo a co přijde v budoucnosti.

Guantánamo žije dál plné nezodpovězených otázek. Proč bychom však dnes, kdy máme Deník z Guantánama, nemohli vyřešit alespoň otázky týkající se Mohamedova případu?

Věřím, že když tak učiníme, dočkáme se šťastného konce. Jakmile k tomu dojde, doplní se redakční škrty, text projde novou korekturou, úpravami a aktualizací dle Mohamedových představ a my všichni konečně poznáme, čím Deník z Guantánama skutečně je: vyprávěním o putování jednoho člověka napříč úzkostným světem bez hranic, světem, v němž jsou síly formující životy druhých stále vzdálenější a tajemnější, kde osud určuje zdánlivě bezbřehá moc, světem, jenž hrozí odlidštěním, leč ve své hrozbě zůstává neúspěšným – zkrátka eposem pro naši dobu.

† AUMF, neboli Authorization for Use of Military Force [Oprávnění k použití vojenské síly], je zákon ze 14. září 2001, kterým se Guantánamo řídí. Opravňuje prezidenta „využít veškerou nezbytnou a odpovídající sílu proti těm národům, organizacím nebo osobám, které dle jeho rozhodnutí připravovaly, povolily, spáchaly nebo napomáhaly teroristickým útokům, ke kterým došlo 11. září 2001, aby se zabránilo jakýmkoliv budoucím činům mezinárodního terorismu proti Spojeným státům ze strany těchto národů, organizací nebo osob“.

PRVNÍ KAPITOLA

Jordánsko–Afghánistán–GTMO

červenec 2002–únor 2003

Nastupuje americká skupina… Přílet do Bagramu… Z Bagramu do GTMO… GTMO, nový domov… Jeden den v ráji, další v pekle

xxxzáshcenzoxxraxxx, xxxzásahceoraxxxx července 2002, 22.00 hod.‡

Hudba byla vypnutá. Rozhovory strážců utichly. Náklaďák se vyprázdnil.

V tomhle pohřebáku jsem se cítil osaměle.

Čekání netrvalo dlouho: rozeznal jsem přítomnost nových lidí, jakési tiché skupiny. Nevzpomínám si, že by během následujícího převozu padlo jediné slovo.

Kdosi mi odemykal želízka na rukách. Osvobodil první ruku, ale jiný chlápek ji zkroutil a třetí  na ni začal nasazovat nová, pevnější a těžší pouta. V tuto chvíli už jsem měl ruce spoutané před sebou.

Někdo začal párat moje oblečení něčím, co připomínalo nůžky. „Co se to, proboha, děje?“ říkal jsem si. Začal jsem mít strach, jaká bude tato cesta, po které jsem netoužil a kterou jsem nezařizoval. Ve všem za mě rozhodoval někdo jiný; byl jsem plný obav a žádný nápad nepřicházel. Hlavou se mi honila spousta myšlenek. Optimistické říkaly: „Možná jsi v rukou Američanů, ale neboj se, oni tě jen chtějí odvézt domů a mít jistotu, že vše proběhne v tajnosti.“ Pesimistické napovídaly: „Je to v háji! Američané na tebe něco vytáhli a převáží tě do vězení v USA, kde budeš do konce života.“

Svlékli mě do naha. Bylo to ponižující, ale naštěstí mi v nepříjemném pohledu na nahé tělo bránila páska přes oči. V průběhu celé procedury jsem si vzpomněl jen na modlitbu Ja hajju! Ja kajjúm! určenou pro krizové případy a opakoval jsem ji pořád dokola. Kdykoliv jsem se ocitl v podobné situaci, všechny modlitby jsem zapomněl, až na tuto krizovou, kterou jsem se naučil ze života našeho Proroka, nechť je mír při něm.

Jeden ze skupiny mi na intimní partie nasadil plenu. Teprve v tuto chvíli jsem si byl jistý, že letadlo směřuje do USA. Začal jsem se přesvědčovat, že „všechno dobře dopadne“. Bál jsem se jen, že mě rodina uvidí v této ponižující situaci v televizi. Byl jsem vyzáblý. To jsem byl sice vždycky, ale nikdy takhle vyzáblý: všední oblečení už mi bylo tak volné, že jsem vypadal jako malá kočka ve velkém pytli.

Když mě skupina Američanů oblékla do věcí, které nachystali, jeden z nich mi na chvíli zvedl pásku z očí. Moc jsem neviděl, protože mně svítil baterkou do obličeje. Od hlavy k patě byl oblečený do černé uniformy. Otevřel pusu, vyplázl jazyk a naznačil, abych udělal to samé, šlo o nějaký druh testu, kterému jsem se bez váhání podrobil. Zahlédl jsem kousek jeho bledé paže porostlé bílými chlupy, což mě utvrdilo v přesvědčení, že jsem v rukách strýčka Sama.

Pásku mi zase stáhli přes oči. Po celou dobu jsem slyšel hluk leteckých motorů; jsem si docela jistý, že některá letadla přistávala, jiná vzlétala. Vytušil jsem, že se blíží můj „zvláštní“ letoun, nebo že se auto blíží k letadlu, to už nevím. Vzpomínám si však, že když mě eskorta sundávala z auta, nebyl mezi náklaďákem a schody do letadla ani kousek místa. Byl jsem tak vyčerpaný a otrávený, že jsem ani nemohl jít, takže mě eskorta vytáhla po schodech jako mrtvolu.

V letadle byla velká zima. Položili mě na pohovku a připoutali, zřejmě k podlaze. Cítil jsem, že přese mě natáhli deku; byla sice dost tenká, ale stačila.

Uklidnil jsem se a věnoval se svým snům. Přemýšlel jsem o členech rodiny, které už nikdy neuvidím. Jak jen budou smutní! Plakal jsem tiše a bez slz; z nějakého důvodu jsem všechny své slzy vyčerpal na začátku tohoto putování, které bylo jako hranice mezi životem a smrtí. Přál jsem si, abych byl k lidem lepší. Přál jsem si, abych byl lepší k rodině. Litoval jsem každé chyby, kterou jsem v životě udělal, ve vztahu k Bohu, k rodině, ke komukoliv!

Přemýšlel jsem o životě v americkém vězení. Myslel jsem na dokumenty o jejich vězeních, jaké jsem kdy viděl, a na tvrdost, s níž zacházejí se svými zajatci. Přál jsem si být slepý nebo mít nějaký druh postižení, aby mě dali na samotku, jednali se mnou lidsky a poskytli nějakou ochranu. Přemýšlel jsem: Jaké bude první řízení se soudcem? Mám šanci na spravedlivý proces v zemi tak plné nenávisti vůči muslimům? Jsem už skutečně odsouzený, aniž bych měl možnost se obhajovat?

Ponořil jsem se do těchto bolestivých snů chráněný teplou přikrývkou. Co chvíli se však připomínala nutkavá potřeba močení. Plena nepomáhala: prostě jsem nedokázal přesvědčit svůj mozek, aby vyslal signál do močového měchýře. Čím víc jsem se snažil, tím neústupnější byl. Strážce mi nepřestával lít do úst kelímky s vodou, což moji situaci ještě zhoršovalo. Odmítnout nešlo, buď to polknete, nebo se začnete dusit. Poloha vleže na boku byla nesnesitelná, nicméně každý pokus o její změnu skončil neúspěchem, protože mě silná ruka ihned vrátila na původní místo.

Zjevně šlo o velké letadlo, a tak jsem uvěřil, že míříme rovnou do USA. Po nějakých pěti hodinách však začal letoun ztrácet výšku a jemně dosedl na ranvej. Říkal jsem si, že USA leží přece jen o trochu dál. Kde to jsme? V německém Ramsteinu? Ano! Je to Ramstein: v Ramsteinu je letiště armády USA pro tranzitní lety z Blízkého východu; zastavíme tady, abychom načerpali palivo. Jakmile však letadlo přistálo, začali mi stráže měnit kovové řetězy za plastové, které se na krátké cestě do vrtulníku bolestivě zařezávaly do kotníků. Když mě vytahovali z letadla, poklepal mi jeden ze strážců na rameno, jako by říkal: „Budeš v pořádku.“ Ve stavu, v jakém jsem se nacházel, dávalo tohle gesto naději, že mezi osobami, v jejichž rukou jsem, přece jen existují lidská stvoření.

Když na mě zasvítilo slunce, vyskočila ta otázku znovu: Kde jsem? Ano, v Německu: je červenec a slunce vychází brzy. Ale proč Německo? V Německu jsem žádný zločin nespáchal! Co za svinstvo na mě vytáhli? A přece byl v mém případě německý právní systém daleko lepší volbou; znám zdejší postupy a umím řeč. Navíc je německý systém docela průhledný a nepadají tady tresty v řádu stovek let. Neměl jsem se čeho obávat: německý soudce si mě předvolá a řekne, z čeho všeho mě vláda obžalovala, načež mě pošlou do vazby, dokud se případ nerozhodne. Nebudou mě mučit a nebudu muset zírat na zlomyslné obličeje vyšetřovatelů.

Asi po deseti minutách helikoptéra přistála a mě přenesli do nákladního auta; po obou stranách se usadil jeden strážce. Řidič a jeho soused se bavili řečí, kterou jsem před tím nikdy neslyšel. Pomyslel jsem si: Jak to mluví, filipínsky? Filipíny mě napadly, protože vím, že tam jsou vojáci USA. No jo, budou to Filipíny: oni se spojili s USA a vytáhli na mě nějaké svinstvo. Jaké budou otázky jejich soudce? To už jsem ale ze všeho nejvíc toužil někam konečně přijet a vyčurat se a potom ať si se mnou dělají, co chtějí. Ať už jsme tam, prosím, pomyslel jsem si. Potom mě můžete zabít!

Po pěti minutách jízdy mě strážci vytáhli z auta a zdálo se, že mě dali kamsi na chodbu. Přinutili mě kleknout a sklonit hlavu: v této pozici jsem měl vydržet, dokud mě zase nepopadnou. „Nehýbej se,“ křičeli. Aniž bych se zajímal o cokoliv jiného, vyčural jsem se tak, jako ještě nikdy od doby, co jsem se narodil. To byla úleva; cítil jsem se, jako by mě propustili a poslali zpátky domů. V tu chvíli se moje obavy rozplynuly a já se uvnitř začal smát. Nikdo si nevšiml, co jsem udělal.

Asi o čtvrt hodiny později mě několik strážců odtáhlo do místnosti, kde už zjevně „zpracovali“ mnoho zadržovaných. Jakmile jsem vstoupil, sundali ze mě strážci všechno, co jsem měl na hlavě. Strašně mě bolely uši a taky hlava; ve skutečnosti se proti mně spiklo celé tělo. Sotva jsem mohl stát. Strážci mi začali sundávat oblečení a brzy jsem tam stál nahý, jak mě matka porodila. Poprvé jsem spatřil vojáky USA – ne v televizi, ale opravdové. Zareagoval jsem zcela přirozeně a zakryl si intimní partie rukama. Také jsem potichu začal odříkávat krizovou modlitbu Ja hajju! Ja kajjúm! Nikdo mi v modlení nebránil; jeden z přítomných však na mě zíral s očima plnýma zášti. Později mi také rozkázal, abych se přestal rozhlížet po místnosti.

Zdravotník xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx mě zběžně prohlédnul, načež mě zabalili do afghánských hábitů. Jasně, afghánské oblečení na Filipínách! Pochopitelně jsem byl spoutaný s rukama a chodidly přivázanými k pasu. Na ruce mi navíc navlékli palčáky. Teď jsem připravený do akce! Do jaké? Nemám tušení!

Eskortní skupina mě odtáhla s očima zakrytýma do sousední vyšetřovací místnosti. Jakmile jsem vstoupil, začalo několik lidí křičet a házet těžké předměty na zeď. V nastalé změti jsem rozeznal následující otázky:

„Kde je Mulláh Omar?“

„Kde je Usáma bin Ládin?“

„Kde je Džaláluddín Hakkání?“

V hlavě jsem si rychle zanalyzoval: zmiňované osoby byly vůdci země a teď je z nich tlupa uprchlíků! Vyšetřovatelům ušlo pár věcí. Zaprvé: právě mě informovali o aktuální situaci – Afghánistán je obsazený, ale nejvýše postavené se nepodařilo dopadnout. Zadruhé: do vazby jsem se dostal přibližně v době, kdy válka proti terorismu začala, a od té doby jsem byl v jordánském vězení, doslova odříznutý od zbytku světa. Jak mám vědět o tom, že USA ovládly Afghánistán, natož že jeho vůdci uprchli? Nemluvě o tom, kde v tuto chvíli jsou.

Pokorně jsem odpověděl: „Nevím!“

„Lžeš!“ zakřičel na mě jeden z nich lámanou arabštinou.

„Ne, nelžu, byl jsem zajatý tak a tak a znám jen Abú Hafse...,“ řekl jsem v rámci stručného shrnutí svého příběhu.§

„Musíme tyhle hajzly vyslýchat jako Izraelci.“

„Co dělají?“ zeptal se jeden z nich.

„Svlíknou je do naha a vyslýchají je!“

„Možná bysme měli!“ souhlasil jiný. Kolem pořád létaly židle narážející do zdi a o zem. Věděl jsem, že jde jen o ukázku síly a navození strachu či úzkosti. Šel jsem s davem a dokonce se otřásl víc, než bylo třeba. Nevěřil jsem, že Američané mučí, i když jsem tušil, že i to by bylo možné.

„Zeptám se tě později,“ řekl jeden voják a americký tlumočník to samé opakoval v arabštině.

„Odveďte ho do hotelu,“ navrhl vyšetřovatel. Tlumočník tentokrát nic nepřeložil.

A tak skončil první výslech. Než se mě chopila eskorta, pokusil jsem se ze strachu spojit s tlumočníkem.

„Kde jste se naučil tak dobře arabsky?“ zeptal jsem se.

„V USA!“ odpověděl potěšeným hlasem. Ve skutečnosti nemluvil dobře arabsky; jen jsem se snažil získat nějaké přátele.

Eskortní skupina mě odvedla. „Ty mluvíš anglicky?“ zeptal se jeden z nich se silným asijským přízvukem.

„Trošku,“ odvětil jsem. Zasmál se a stejně tak i jeho kolega. Při všední konverzaci jsem si připadal jako lidská bytost. Říkal jsem si: „Podívej, jací ti Američané jsou: dají tě do hotelu, budou tě pár dní vyslýchat a potom tě bezpečně dovezou domů. Není třeba mít strach. USA se jen snaží všechno prověřit, a protože jsi nevinný, brzy to zjistí. Vždyť jsi, proboha, na základně na Filipínách; i když je to místo na hraně zákona, je to jen dočasně.“ Skutečnost, že jeden ze strážců mluvil s asijským přízvukem, jen posílila moji chybnou teorii, že jsem na Filipínách.

Brzy jsem se ocitl nikoliv v hotelu, ale v dřevěné cele bez koupelny nebo aspoň umyvadla. Při pohledu na skromné vybavení – opotřebovaná tenká matrace a stará přikrývka – se dalo usuzovat, že už tu někdo dřív bydlel. Byl jsem svým způsobem rád, že jsem odjel z Jordánska, místa plného nahodilosti, ale zároveň jsem měl špatný pocit z modliteb, které nebudu moct vykonat, a také mě zajímalo, kolik modliteb jsem cestou zmeškal. Dozorcem cely xxxzásahcenzoraxxx s bledou kůží, což mě ještě víc uklidnilo: posledních osm měsíců se mnou jednali výhradně velcí svalnatí chlapi.¶

Zeptal jsem se xxxzásahcenzoraxxx, kolik je hodin, a xxxzásahcenzoraxxx, že kolem jedenácté, pokud se dobře pamatuji. Měl jsem ještě jednu otázku.

„Co je za den?“

„Nevím, každý den je tu stejný,“ xxxzásahcenzoraxxx. Uvědomil jsem si, že jsem chtěl vědět příliš; xxxzásahcenzoraxxx ani říct, kolik je hodin, jak jsem měl později zjistit.

Našel jsem i Korán položený na lahvích s vodou. Uvědomil jsem si, že ve vězení, které rozhodně nebylo hotelem, nejsem sám.

Jak se ukázalo, umístili mě do špatné cely. Náhle jsem spatřil zničené nohy jiného vězně, jehož tvář nebyla vidět, protože ji zakrýval černý pytel. Brzy jsem se měl dozvědět, že černé pytle se dávají na hlavu všem, včetně autora, aby dotyční neviděli a nebyli rozpoznatelní. Upřímně řečeno ani jsem neprahl po tom zahlédnout tvář tohoto vězně, protože by ho třeba trápily nějaké bolesti a já pohled na trpící lidi nesnáším; dohání mě to k šílenství. Nikdy nezapomenu na sténání a nářek nebohých vězňů v Jordánsku, když procházeli mučením. Pamatuji si, že jsem si uši zakrýval rukama, abych ty výkřiky nezaslechl, ale i když jsem se snažil sebevíc, jejich utrpení jsem slyšel pořád dál. Bylo to strašné, ještě horší než mučení.

Stráž xxxzásahcenzoraxxx u dveří zastavila eskortní skupinu a zařídila můj přesun do jiné cely. V místnosti ležela napůl prázdná láhev s vodou, jejíž etiketa byla psaná ruštinou; přál jsem si, abych uměl rusky. Říkal jsem si: „Základna USA na Filipínách s láhvemi s vodou z Ruska? USA nepotřebují zásoby z Ruska a navíc to geograficky nedává smysl. Kde jsem? Snad v jedné z bývalých ruských republik, jako je Tádžikistán? Všechno, co vím, je to, že nic nevím!“

Cela nebyla nijak vybavená pro zajištění přirozených věcí. Očista před modlitbou byla nemožná a zakázaná. Nic nenaznačovalo kiblu, tedy směr k Mekce. Učinil jsem, co jsem mohl. Můj soused ve vedlejší cele byl duševně nemocný; křičel něco v jazyce, kterému jsem nerozuměl. Později jsem se dozvěděl, že je tálibánským vůdcem.

Později téhož dne, 20. července 2002, mě dozorci vyvlekli k rutinní policejní proceduře, otiskům prstů, měření, vážení a tak dále. Nabídli mi xxxzásahcenzoraxxx jako tlumočníka. Bylo zřejmé, že arabština nebyla xxxzásahcenzoraxxx hlavním jazykem. xxxzásahcenzoraxxx vysvětlit pravidla: nemluvit, nemodlit se nahlas, neomývat se před modlitbou a řadu dalších ne v podobném duchu.** Dozorce se mě zeptal, zda chci použít koupelnu. Myslel jsem si, že má na mysli místo, kde se dá také osprchovat. „Ano,“ řekl jsem. Koupelnu představoval sud plný lidských výkalů. Byl to ten nejodpornější záchod, jaký jsem kdy viděl. Dozorci vás museli sledovat i při tom, když jste vykonávali svoji potřebu. Nedokázal jsem nic pozřít – jídlo v Jordánsku bylo daleko lepší než MRE (vojenské trvanlivé potraviny), co jsem dostal v Bagramu – takže jsem toaletu vůbec nepotřeboval. K čurání jsem používal prázdné láhve od vody, které jsem měl v cele. Hygienická situace nebyla právě ideální; občas, když se láhev naplnila, jsem pokračoval na podlahu, ovšem opatrně, aby moč nedotekla až ke dveřím.

Na několik následujících nocí strávených v izolaci jsem dostal legračního dozorce, který se mě snažil obrátit na křesťanství. Rozhovory mě bavily, i když moje angličtina byla velice prostá. Můj společník v rozhovorech byl mladý, nábožensky založený a rázný. Oblíbil si Bushe (podle něho „skutečného náboženského vůdce“), nenáviděl Billa Clintona („Bezvěrce“). Miloval dolar a nenáviděl euro. U sebe měl neustále Bibli a kdykoliv se naskytla příležitost, předčítal mi příběhy, které většinou pocházely ze Starého zákona. Nebyl bych jim porozuměl, kdybych byl několikrát nečetl Bibli v arabštině – nemluvě o tom, že verze těchto příběhů nejsou nijak daleko od příběhů z Koránu. Bibli jsem studoval v jordánském vězení; požádal jsem o jeden výtisk a oni mi ho přinesli. Kniha byla velice užitečná pro pochopení západních společností, i když mnohé z nich popírají, že by byly náboženskými texty ovlivněné.

Nesnažil jsem se s ním hádat: byl jsem rád, že mám někoho, s kým si mohu povídat. Já i on jsme byli zajedno v tom, že náboženské texty, včetně Koránu, určitě pocházejí ze stejného zdroje. Ukázalo se však, že znalosti horkokrevného vojáka o jeho vlastní víře byly velmi povrchní. Každopádně jsem byl rád, že byl mým dozorcem. V koupelně mi dával víc času, a když jsem používal sud, díval se dokonce jinam.

Ptal jsem se na svoji situaci. „Nejseš zločinec, protože zločince dávají naproti,“ odpověděl mi a ukázal rukou směr. Přemýšlel jsem o těch „zločincích“, představil si skupinu mladých muslimů a pomyslel si, v jak těžké jsou situaci. Bylo mi zle. Nakonec to dopadlo tak, že mě přemístili k těmto „zločincům“ a já se stal „zločincem s vysokou prioritou“. Do jisté míry jsem se i styděl, když mě později ten samý dozorce viděl se „zločinci“, byť mi předtím říkal, že nejpozději po třech dnech budu propuštěný. Choval se normálně, ale pro množství svých kolegů už neměl tolik možností bavit se se mnou o náboženství. Ostatní zadržení mně říkali, že ani k nim se nechoval špatně.

Druhou nebo třetí noc mě xxxzásahcenzoraxxx vytáhl z cely a dovedl k výslechu, kde už seděl xxxzásahcenzoraxxx z arabštiny. xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx. Dalo by se říct, že to byl člověk na svém místě: byl typem muže, jemuž špinavá práce nevadila. Vězni v Bagramu mu říkávali xxxzásahcenzoraxxx; dokonce byl prý zodpovědný za mučení nevinných lidí, které vláda propustila.††

xxxzásahcenzoraxxx mě nemusel poutat, protože jsem byl v poutech 24 hodin denně. Spal jsem, jedl a chodil na toaletu spoutaný od hlavy k patě. xxxzásahcenzoraxxx otevřel složku, co měl v rukou, xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx a obrátil se na tlumočníka. xxxzásahcenzoraxxx se mě ptal na základní věci ohledně mého života a okolí. Když se dotázal: „Jaké znáš jazyky?“, nevěřil mi; smál se společně s tlumočníkem a říkal: „Haha, ty mluvíš německy? Počkej, ověříme si to.“

Náhle xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx místnosti xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx. Nebylo pochyb, že xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx ‡‡

„Ja wohl,“ opověděl jsem. xxxzásahcenzoraxxx nebyl xxxzásahcenzoraxxx, ale jeho němčina byla docela slušná, vzhledem k tomu, že strávil xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx. Potvrdil svému kolegovi, že mám „xxxzásahcenzoraxxx němčinu.

Oba se pak na mě dívali s jistým respektem, ale ani tohle uznání mě nezachránilo od xxxzásahcenzoraxxx vzteku. xxxzásahcenzoraxxx se zeptal, kde jsem se naučil mluvit německy a řekl, že si mě opět vyslechne později.

xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx: „Wahrheit macht frei, pravda tě osvobodí.“

Když jsem to uslyšel, věděl jsem , že pravda mě neosvobodí, protože „Arbeit“ neosvobodila ani Židy. Hitlerova propagandistická mašinérie kdysi balamutila židovské vězně sloganem „Arbeit macht frei“, tedy Práce osvobozuje. Ale práce tehdy nikoho neosvobodila.

xxxzásahcenzoxxxraxxx si udělal poznámku do svého zápisníčku a odešel z místnosti. xxxzásahcenzoraxxx mě poslal zpět do cely a omluvil se xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx.§§

„Omlouvám se, že vás nutím být vzhůru tak dlouho.“

„Žádný problém!“ zněla xxxzásahcenzoraxxx odpověď.

Po několika dnech v izolaci mě přesunuli k ostatním, ale mohl jsem se na ně jen dívat, protože jsem byl v uzavřené a ostnatým drátem obehnané uličce mezi celami. Cítil jsem se však, jako bych byl z vězení venku, takže jsem plakal a děkoval Bohu. Po osmi měsících naprosté izolace jsem viděl další zadržené ve více méně stejné situaci. Ti „špatní“, stejně jako já, byli 24 hodin denně spoutaní a držení v uličce, kde po nich šlapal každý procházející strážce nebo zadržený. Místo bylo tak úzké, že mě ostnatý drát nepřestal píchat následujících deset dní. Viděl jsem, jak násilím krmí xxxzásahcenzoraxxx; držel pětačtyřicetidenní protestní hladovku. Dozorci na něho řvali a on si v rukou přehazoval kousek suchého chleba. Všichni vězni vypadali tak sešle, jako by je pohřbili a teprve před několika dny opět přivedli k životu, ale xxxzásahcenzoraxxx byl zcela jiný případ: vypadal jako kostra bez masa. Připomnělo mi to obrázky z dokumentů o vězních z druhé světové války.

Vězni se spolu nesměli bavit, ale rádi jsme se na sebe jen tak dívali. Trestem za mluvení bylo pověšení provinilce za ruce tak, že se jeho chodidla sotva dotýkala země. Viděl jsem afghánského vězně, který během toho, co visel za ruce, párkrát omdlel. Zdravotníci ho vždy „dali do pořádku“ a opět zavěsili. Jiní zadržení měli větší štěstí: nějakou dobu viseli a poté je pustili. Většina vězňů se během věšení snažila něco říct, což strážce přimělo zdvojnásobit jejich trest. Byl tu jeden velice starý Afghánec, kterého prý zadrželi, aby dostali jeho syna. Tenhle chlapík byl duševně chorý; nedokázal ztichnout, protože nevěděl, kde je a proč tam je. Myslím, že své okolí vůbec nechápal, přesto ho však dozorci stále dokola svědomitě věšeli. Bylo to dost ubohé. Jednoho dne ho jeden z nich povalil tváří na zem, až tento muž plakal jako malé dítě.

Byli jsme rozmístěni v šesti nebo sedmi celách obehnaných ostnatým drátem, které nesly názvy operací provedených proti USA: Nairobi, U.S.S. Cole, Dár as-Salám a tak dále. V každé cele byl jeden ze zadržovaných nazvaný Angličan a měl sloužit jako tlumočník překládající rozkazy pro své spoluvězně. Našim Angličanem byl jistý pán ze Súdánu jménem xxxzásahcenzoraxxx. Jeho angličtina byla velmi prostá, a proto se mě tajně zeptal, jestli umím anglicky. „Ne,“ odpověděl jsem – ale ukázalo se, že ve srovnání s ním jsem byl hotový Shakespeare. Bratři si mysleli, že jim odpírám své služby, ale já jen nevěděl, jak špatná je situace.

Právě jsem seděl před skupinou naprosto typických občanů USA. Když jsem je tak viděl bez přestání žvýkat, můj první dojem byl: Co je s nimi, to musí tolik jíst? Většina dozorců byla vysoká a tlustá. Někteří se chovali přátelsky, jiní byli velmi nevraživí. Vždy, když jsem zjistil, že je nějaký dozorce zlý, předstíral jsem, že anglicky vůbec nerozumím. Vzpomínám na jednoho kovboje, jak ke mně přišel se zlověstně zamračeným obličejem:

„Mluvíš anglicky?“ zeptal se.

„Ne anglicky,“ odpověděl jsem.

„Nechceme, abys mluvil anglicky. Chceme, abys pomalu umíral,“ řekl.

„Ne anglicky,“ opakoval jsem svoji odpověď. Nechtěl jsem mu udělat tu radost a dát najevo, že jeho hrozbě rozumím. Lidé plní nenávisti vždy mají něco na duši a já ještě nebyl připravený dělat jim vrbu.

Modlení ve skupině bylo zakázané. Každý se modlil sám a stejně tak i já. Zadržení neměli nejmenší ponětí o době modlitby. Prostě jsme se napodobovali: když se některý vězeň začal modlit, řekli jsme si, že je čas, a následovali jeho příkladu. Korán dostali ti, kdo o něj požádali. Nepamatuji si, že bych žádal i já, protože dozorci s ním zacházeli neuctivě; když svatou knihu předávali, házeli s ní po sobě, jako by šlo o láhev vody. Nechtěl jsem být příčinou hanobení Božího slova. Navíc, díky Bohu, znám Korán nazpaměť. A pokud si dobře vzpomínám, jeden z vězňů mi tajně poslal výtisk, který v cele nikdo nepoužíval.

Po pár dnech mě xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx vyvlekl k výslechu. xxxzásahcenzoraxxx vystupoval jako tlumočník.

„Řekni mi svůj příběh,“ vyzval mě xxxzásahcenzoraxxx.

„Jmenuji se, maturoval jsem v roce 1988, získal jsem stipendium v Německu…,“ odpověděl jsem nudným výčtem podrobností, které xxxzásahcenzoraxxx zjevně nezaujaly a ani ho neuchvátily. Začal být unavený a zíval. Věděl jsem přesně, co chce slyšet, ale nijak jsem mu nedokázal pomoct.

Přerušil mě. „Má země si velmi cení pravdy. Teď se tě na něco zeptám, a když mi po pravdě odpovíš, propustíme tě a pošleme v bezpečí k rodině. Jestli ale zklameš, zůstaneš ve vězení na věky. Jediná poznámka v mým notesu stačí, aby ti zničila život. Ke kterým teroristickým organizacím patříš?“

„K žádným,“ odpověděl jsem.

„Nejseš chlap a nezasloužíš si respekt. Klekni si, zkřiž ruce a dej si je za hlavu.“

Poslechl jsem, načež mi dal přes hlavu pytel. Poslední dobou jsem měl problémy se zády a tato poloha byla o to bolestivější; xxxzásahcenzoraxxx využíval mých potíží se sedacím nervem.¶¶ xxxzásahcenzoraxxx přinesl dva projektory a namířil mi je na obličej, což jsem neviděl, ale cítil jsem silné teplo a začal jsem se potit.

„Pošleme tě do americkýho tábora, kde strávíš zbytek života,“ vyhrožoval. „Svou rodinu už nikdy neuvidíš. Tvoji rodinu z***ví jinej chlap. V amerických vězeních znásilní teroristu jako ty hned několik borců najednou. Dozorci v mý zemi dělaj svou práci dost dobře, ale znásilnění se nevyhneš. Když mi ale řekneš pravdu, hned tě propustíme.“

Byl jsem dost starý na to, abych věděl, že je mizerný lhář a nemá kousku cti, ale velel tomu, takže jsem ty jeho kecy musel poslouchat pořád dokola. Přál jsem si, aby úřady začaly najímat inteligentní lidi. Opravdu si myslel, že někdo uvěří jeho nesmyslům? Někdo tu musel být za blbce: byl tím blbem on, nebo si myslel, že jsem to byl já? Byl bych ho respektoval víc, kdyby mně býval řekl: „Podívej, když mně neřekneš, co chci slyšet, budu tě mučit.“

Každopádně jsem řekl: „Samozřejmě že budu mluvit pravdu!“

„Ke kterým teroristickým organizacím patříš?“

„K žádným!“ odpověděl jsem. Dal mi znovu pytel na hlavu a spustil dlouhou řeč plnou ponižování, nadávek, lží a výhrůžek. Všechno si opravdu nepamatuji a ani se mi po takových blábolech nechce pátrat v paměti. Byl jsem hrozně unavený a rozbolavělý, takže jsem se pokusil posadit, ale on mě donutil vrátit se do původní polohy. Brečel jsem bolestí. Ano, muž v mém věku tiše plakal. Prostě jsem tu bolest nedokázal snést.

xxxzásahcenzoraxxx mě po pár hodinách poslal zpět do cely s příslibem dalšího mučení. „Tohle byl jen začátek,“ říkal. Vrátili mě do cely, vystrašeného a vyčerpaného. Modlil jsem se k Alláhovi, aby mě před ním ochránil. Následující dny jsem prožil v hrůze: kdykoliv xxxzásahcenzoraxxx procházel kolem naší cely, odvrátil jsem hlavu, abych ho neviděl a on „neviděl“ mě, přesně jako to dělá pštros. xxxzásahcenzoraxxx to zkoušel na všechny, dnem i nocí, načež dával dozorcům návod, jak s každým z vězňů zacházet. Nemám chuť se zaobírat tím, co jsem o něm slyšel; chci jen popsat, co jsem viděl na vlastní oči. Šlo o afghánského mladíka, řekl bych kolem 16 nebo 17 let. xxxzásahcenzoraxxx ho donutil stát asi tři dny bez spánku. Bylo mi ho tak líto. Kdykoliv spadl, přišli za ním dozorci a zařvali: „Teroristi nespí!“; pak ho donutili znovu se postavit. Pamatuji si, jak jsem usínal a budil se, a on tam pořád stál jako strom.

Kdykoliv jsem viděl xxxzásahcenzoraxxx někde poblíž, začalo mi bušit srdce, přičemž on byl často někde poblíž. Jednoho dne za mnou poslal tlumočníka xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx se vzkazem.

„xxxzásahcenzoraxxx ti nakope prdel.“

Neodpověděl jsem, ale pro sebe jsem si řekl: „Kéž tě Alláh zastaví!“ Ve skutečnosti mi však xxxzásahcenzoraxxx zadnici nenakopal; namísto toho mě xxxzásahcenzoraxxx odtáhl k výslechu.*** Byl to prima chlap; možná měl pocit, že se mnou může díky řeči navázat kontakt. A proč ne? Přicházeli ke mně i někteří dozorci, aby si pocvičili němčinu, když se dozvěděli, že ji ovládám.

Začal mi vyprávět dlouhý příběh. „Nejsem jako xxxzásahcenzoraxxx. On je mladej a horkokrevnej. Nepoužívám nelidský metody; mám vlastní. Chci ti povyprávět o americké historii a o celý válce proti terorismu.“

xxxzásahcenzoraxxx byl přímý a poučný. Začal historií Ameriky a puritány, kteří trestali i nevinné tak, že je topili, načež skončil válkou proti terorismu. „V tomhle tažení není jediný vězeň bez viny: buďto s náma budeš spolupracovat a já ti zajistím nejlepší podmínky, nebo tě pošleme na Kubu.“

„Cože? Na Kubu?“ vykřikl jsem. „Vždyť nemluvím španělsky a vy Kubu nenávidíte.“

„Jistě, ale v Guantánamu máme americké území,“ řekl a vyprávěl mi o Teddym Rooseveltovi a věcích kolem. Věděl jsem, že mě pošlou ještě dál od domova, což se mi vůbec nelíbilo.

„Proč byste mě posílali na Kubu?“

„Máme jiný možnosti, jako Egypt a Alžírsko, ale tam posíláme jen opravdu špatný lidi. Nerad tam někoho posílám, protože je tam čeká mučení, co bolí.“

„Tak mě prostě pošlete do Egypta.“

„To určitě nechceš. Na Kubě se k zadrženým chovaj lidsky a maj tam dva imámy. Tábor provozuje DOJ†††, ne armáda.“

„Ale já jsem vůči vaší zemi nic nespáchal.“

„No jo, nespáchal. Ber to prostě tak, jako bys měl rakovinu!“

„Pošlou mě před soud?“

„Teď hned ne. Možná tak za tři roky, až lidi zapomenou na 11. září.“ xxxzásahcenzoraxxx pokračoval vyprávěním o svém soukromí, ale to zde uvádět nehodlám.

Poté jsem měl s xxxzásahcenzoraxxx ještě pár dalších sezení. Ptal se mě na několik věcí a pokoušel se mě dostat větami typu „On říkal, že tě zná!“ o lidech, o kterých jsem nikdy předtím neslyšel. Vzal si moje mailové adresy a hesla. Také vyzval xxxzásahcenzoraxxx xxxzásahcenzoraxxx, kteří byli v Bagramu, aby mě vyslechli, ale oni to odmítli s tvrzením, že zákon xxxzásahcenzoraxxx jim zakazuje vyslýchat cizince za hranicemi země.‡‡‡ Celou tu dobu se mě snažil získat ke spolupráci, aby mě mohl ochránit před cestou na Kubu. Po pravdě řečeno, raději bych jel na Kubu, než zůstal v Bagramu.

„Nechte toho,“ řekl jsem mu. „Myslím, že stejně nemůžu nic změnit.“

Svým způsobem jsem měl xxxzásahcenzoraxxx rád. Nechápejte mě špatně, byl to úskočný vyšetřovatel, ale aspoň se mnou mluvil způsobem odpovídajícím mé inteligenci. Požádal jsem xxxzásahcenzoraxxx, aby mě umístil do cely se zbytkem osazenstva, a ukázal jsem mu zranění, která jsem měl od ostnatého drátu. xxxzásahcenzoraxxx souhlasil: v Bagramu si s vámi vyšetřovatelé mohou dělat, co se jim zlíbí; mají naprostou moc a vojenská policie jim jde na ruku. Někdy mně dal xxxzásahmmcenzoraxxx něco k pití, což jsem ocenil, zejména s ohledem na stravu, jakou jsem dostával, tedy studené MRE a suché pečivo. Své jídlo jsem tajně dával ostatním vězňům.

Jedné noci mi xxxzásahcenzoraxxx představil dva vojenské vyšetřovatele, kteří se mě ptali na Spiknutí milénia. Mluvili lámanou arabštinou a chovali se velice nepřátelsky; nedovolili mi sednout a vyhrožovali vším možným. xxxzásahcenzoraxxx je ale nesnášel a řekl mi xxxzásahcenzoraxxx: „Jestli chceš spolupracovat, pak se mnou. Tihle borci z MI nejsou nic.“ Připadal jsem si jako na dražbě, kde se dvě agentury hádají, která dá víc!§§§

V rámci našeho osazenstva jsme vždy porušovali pravidla a povídali si se sousedy. Měl jsem tři přímé sousedy. Jedním byl afghánský mladík unesený cestou do Emirátů; dříve tam pracoval, a tak jeho arabština nepostrádala přízvuk ze Zálivu. Byl velice zábavný a často mě rozesmál; za posledních devět měsíců už jsem skoro zapomněl, co je smích. Dovolenou strávil s rodinou v Afghánistánu a poté odjel do Íránu; odtud zamířil lodí do Emirátů, ale loď unesli Američané a zajali všechny cestující.

Druhým sousedem byl dvacetiletý Mauritánec, který se narodil v Nigérii a přestěhoval se do Saúdské Arábie. V Mauritánii nikdy nebyl a nemluvil ani mauritánským dialektem; kdyby se nepředstavil, řekli byste, že je to Saúdský Arab.

Můj třetí soused byl Palestinec z Jordánska jménem xxxzásahcenzoraxxx. Zajal ho a sedm měsíců mučil afghánský kmenový vůdce. Únosce požadoval po xxxzásahcenzoraxxx rodině peníze; hrozil, že jinak ho vydá Američanům, i když tato možnost byla nejmíň pravděpodobná, protože USA platily jen 5000 $ za hlavu, pokud tedy nepatřila někomu významnému. Bandita vše domluvil s xxxzásahcenzoraxxx rodinou, včetně výkupného, ale xxxzáahcenzoraxxx z jeho zajetí v Kábulu utekl. Podařilo se mu dostat do Džalálábádu, kde ho označili za arabského mudžáhida, zajali a prodali Američanům. Říkal jsem xxxzásahcenzoraxxx, že jsem byl v Jordánsku, přičemž se zdálo, že o jejich zpravodajské službě něco ví. Znal všechny vyšetřovatele, kteří se mnou jednali, protože sám xxxzásahcenzoraxxx strávil 50 dní ve stejném vězení jako já.

Když jsme si povídali, zakrývali jsme si hlavy, aby si strážci mysleli, že spíme, načež jsme mluvili, dokud nás nepřepadla únava. Sousedé mi říkali, že jsme v Bagramu v Afghánistánu, a já je informoval o tom, že nás pošlou na Kubu. Oni mi však nevěřili.

Kolem 10. hodiny xxxzásahcenzoraxxx. srpna 2002 se zničehonic objevili vojáci; někteří z nich měli pušky.¶¶¶ Ozbrojení příslušníci vojenské policie na nás seshora mířili, zatímco ostatní křičeli: „Vstávej, vstávej…“ Jak já se bál! Transport na Kubu jsem sice očekával každým dnem, ale podobnou scénu jsem ještě neviděl.

Vstali jsme. Strážci nám nepřestávali vydávat rozkazy. „Nemluv… Nehýbej se… Tě, kurva, zabiju… Nekecám!“ Nelíbilo se mi, když xxxzásahcenzoraxxx z Palestiny žádal o možnost odejít na toaletu, a strážci odmítli. „Nehýbej se.“ Říkal jsem si: „To nemůžeš vydržet, dokud nebude po všem?“ Potíž xxxzásahcenzoraxxx však byla, že měl úplavici a nic neudržel; xxxzásahcenzoraxxx poznal v kábulském vězení kmenového vůdce Severní aliance mučení a podvýživu. xxxzásahcenzoraxxx mi řekl, že toaletu stejně použije, což také udělal a ignoroval přitom řvaní strážců. Čekal jsem, že za ním každým okamžikem vyletí kulka, ale nestalo se. Záchodem uvnitř našich společných cel byl také barel, který vězni každý den za trest čistili. Bylo to nechutné a páchlo to. Jako člověk pocházející ze země třetího světa jsem už viděl spoustu špinavých záchodů, ale tomu z Bagramu se ani jeden nevyrovnal.

Začal jsem se třást strachy. Jeden z členů vojenské policie přistoupil k bráně naší cely a začal vyvolávat jména, nebo spíš čísla těch, kdo měli být odvezeni. Všechna čísla v mé cele patřila Arabům, což bylo zlé. Bratři mi nevěřili, když jsem jim říkal, že nás převezou na Kubu. Teď už jsem si ale byl jistý i já sám, a tak jsme se po sobě jen dívali a usmívali se. Několik strážců přišlo k bráně s hromadou řetězů, pytlů a dalších věcí. Začali nás vyvolávat jméno po jménu, přičemž každý z vězňů měl přijít k bráně, kde ho spoutali.

„xxxzásahcenzoraxxx,“ zakřičel jeden z dozorců. Šel jsem k bráně jako ovce vedená na porážku. U brány dozorce zaječel: „Otočit!“, což jsem udělal, a pak: „Ruce vzad!“

Když jsem protáhl ruce otvorem za zády, jeden z dozorců mě chytil za palec a vyvrátil mi zápěstí. „Jestli se, kurva, pohneš, zlomím ti ruku.“ Další z dozorců mně dvěma samostatnými řetězy svázal ruce a nohy. Potom mi nasadili na hlavu pytel, abych nic neviděl. Brána se otevřela a mě hrubě postrčili přes záda jiného vězně. Ačkoliv jsem byl zraněný, potěšilo mě, když jsem pocítil teplo jiného člověka před sebou zažívajícího stejné utrpení. Radost ještě vzrostla, když přes moje záda spadl xxxzásahcenzoraxxx. Mnozí ze zadržených prostě nechápali, co po nich dozorci chtějí, a tak skončili s horším zraněním. Byl jsem rád, že mám na hlavě pytel, protože jsem tak neviděl spoustu špatností odehrávajících se kolem, a pytel mi navíc pomáhal snít s otevřenými očima o lepším světě. Díky ALLÁHOVI, že umím ignorovat své okolí a snít i za dne, o čem chci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deník z Guantánama.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.