Hana Whitton

ČTVRTÝ

JEZDEC

APOKALYPSY

Detektivní příběh z hradu Zelená Hůrka

Český ekumenický překlad bible

© 2001 Česká biblická společnost

© Hana Whitton, 2015

Cover Illustration © Štěpánka Našincová, 2015

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2015

ISBN 978-80-7505-209-4

Obsah

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

I.

Vlak přesupěl přes železniční most a zakrátko zastavil v malé staničce.

Kateřina Králová zvědavě vykoukla z okénka kupé, aby se přesvědčila, že skutečně dorazila na správné místo.

Zelená Hůrka, hlásal hrdě nápis na nádražíčku uprostřed lesů.

Kdysi, před mnoha léty, trávívala v Zelené Hůrce u prababičky Rozinky prázdniny. Ale vzpomínky na ty chvíle, to byly pouhé vybledlé obrazy ztrácející se v mlze zapomnění. Kateřině bylo tehdy sotva pět šest let. Po prababiččině smrti se sem už nevrátila, protože zanedlouho po Rózinčině odchodu tragicky zahynuli i Kateřinini rodiče a dům v Zelené Hůrce se na nátlak příbuzných nakonec prodal.

A tak Kateřině zůstaly pouze ony matné vzpomínky. A také rodinná legenda, podle níž měl rod Králových pocházet z hradu Zelená Hůrka, kterému se ve stejnojmenné vesnici v podhradí neřeklo jinak než Grunštejn. Kateřina to považovala za mile romantický výmysl, i když to prý její tatínek mohl údajně doložit výpisem z předků, který si rodina musela pořídit za války, aby prokázal svůj původ. Po jeho náhlé smrti se však veškerá dokumentace ztratila a Kateřina, tehdy ještě dítě, měla jiné starosti než pátrat po pofidérním dědictví. Později usoudila, že to je možná lepší, a na nepodloženou rodinnou pověst pozapomněla.

A přesto se ten domnělý grunštejnský původ stal pravděpodobně hlavním důvodem, proč se do Zelené Hůrky nyní opět vrátila.

Prázdniny na fakultě, kde učila, hodlala tentokrát strávit nějak aktivně. A hlavně si chtěla aktivně odpočinout od dlouholetého snoubence Jindřicha.

To, že právě tehdy objevila na internetu inzerát, že na hradě Zelená Hůrka hledají přes léto průvodce, považovala za šťastné znamení a nezaváhala ani na okamžik. Na inzerát odepsala obratem a místo nakonec dostala. Rozhodla se, že spojí příjemné s užitečným a zapátrá rovněž po historii vlastního rodu, který ostatně ze Zelené Hůrky pocházel.

Vlak nyní jaksi zlověstně zaskřípěl a Kateřina si nebyla jistá, zda ještě trochu přibrzdil, anebo zda se už zase chystá k odjezdu.

A tak raději v rychlosti popadla nevelký kufřík a objemnou aktovku s notebookem a vmžiku se ocitla na nástupišti.

Zamířila k nevelké nádražní budově, jejíž okna zdobily objemné truhlíky s petúniemi.

Tiše se pro sebe zasmála. Na ty petúnie se kupodivu dobře pamatovala. A tahle poněkud ukvapená výprava do Zelené Hůrky jí najednou začala tak trochu připadat jako příjemný návrat domů.

Vymoženosti moderního života ji ovšem neurvale vrátily do přítomnosti, sotva vkročila do titěrné čekárny, kterou musela projít. V rohu zde postával automat na kolu a čokoládové tyčinky a vedle něj se choulil další, blíže neurčený přístroj, patrně na jízdenky.

„Sedmička vám právě ujela, slečno,“ oznámil jí důležitě pán hovící si za okénkem s nápisem Výdej jízdenek.

Kateřina po něm vrhla nechápavý pohled.

„Myslím autobus číslo sedm,“ upřesnil, jako by promlouval k poněkud natvrdlému děcku. „Nejste první, komu se to stalo. Já jim pořád říkám, aby udělali mezi příjezdem pražáku a odjezdem sedmičky do Grunštejna větší interval.“ V bezmocném zoufalství, že na jeho slova nikdo nedá, rozhodil pažemi a teprve poté pokračoval: „Jenže to je, jako by člověk nosil vodu sítem do kopce! Další autobus vám jede až za dvě hodiny.“ V hlase mu při tom sdělení zazněla troška škodolibé radosti.

Tyhle městské slečinky, pomyslel si rozšafně. Tady to není jako v Praze, kde mají metro.

„Půjdu klidně pěšky. Trochu to tady znám,“ odpověděla mu Kateřina s úsměvem.

„A co ten kufr? Nechcete si ho nechat tady v úschovně?“ Prodavači jízdenek se nakonec hezké návštěvnice podle všeho zželelo.

„Děkuju, ale to nebude nutné. Kufr mám na kolečkách a není těžký. A pokud se dobře pamatuju, tak to do Grunštejna není zase tak daleko,“ namítla Kateřina, na nic už nečekala a zamířila z čekárny na silnici stoupající k Zelené Hůrce.

Úzká vyasfaltovaná silnička sevřená vysokými břehy se strmě klikatila mezi hustými lesy, z nichž po nočním dešti stoupala pára. Vzrostlé stromy, které se nad ní tyčily jako tmavozelená klenba, prorůstaly tlustými kořeny stráně pokryté huňatými polštářky vonné mateřídoušky.

Hrad Zelená Hůrka odtud vidět zatím nebylo, neboť se díky strategické genialitě svého stavitele skrýval mezi kopci, a ne na vršku jednoho z nich, kde by se stal snadným cílem útočníků. Nebýt ukazatelů, našel by člověk Grunštejn stěží i dneska, natož před nějakými osmi sty lety, kdy byl vystavěn.

Kateřinu napadlo, že cestu do Zelené Hůrky silně podcenila. Vzdále nost od nádraží bývala kdysi určitě kratší, usoudila, ale pak si uvědomila, že vzpomínky z dětství obvykle podobně klamou.

„Měla jsem počkat na nádraží na další sedmičku,“ zahučela si pro sebe. Zastavila se nakrátko, aby si otřela pot z čela. Přehodila si pak dlouhé držadlo kufru na kolečkách, nyní značně obalených vrstvou změklého asfaltu, z jedné zvlhlé dlaně do druhé. V tu chvíli, v tom poklidném smaragdovém objetí okolních lesů, se jí náhle zmocnil iracionální strach navozený jakousi temnou předtuchou, kterou však nedokázala uchopit. Hrůza, jež na ni padla uprostřed krásného slunného dne, byla naprosto nevysvětlitelná a jistě neopodstatněná.

Poplašeně se rozhlédla kolem sebe.

Na klikaté stuze oné silničky byla sama.

„Už chápu, proč se téhle končině říká Zelená Hůrka!“ pronesla nahlas, aby se uklidnila a dodala si odvahy. „Všechno je tu fakt zelené. Lesy jako by tu nikde nekončily.“

Byla ráda, že je na silnici sama a že tohle převratné moudro nemohl nikdo zaslechnout.

Amatérská psychoterapie však zabrala a napětí se z ní zvolna vytrácelo.

Ale dlouho se z nabytého klidu neradovala. Dolehlo k ní tiché předení přijíždějícího auta, které sílilo znásobeno ozvěnou v okolních lesích.

Kateřina přešla ke kraji cesty a zastavila se, aby vůz nechala projet.

Černé BMW u ní však plavně zastavilo a řidič, který si ležérně opíral loket o stažené okénko, se jí otázal: „Nechcete se svézt? Tahle silnice vede jenom do Zelené Hůrky, a to je ještě dost velký kus cesty.“

Kateřina zaváhala jen na chviličku. „Ne, děkuju,“ odpověděla pak.

„Do Zelené Hůrky je to opravdu dost daleko. Tedy pokud máte namí řeno tam,“ namítl muž s úsměvem. V opálené tváři se mu zatřpytily bílé zuby a vrásky kolem očí se mu poskládaly do přátelských vějířků. Mohlo mu být něco mezi padesáti a šedesáti, ale v modrých očích mu hořel mladický plamen. Kateřinu napadlo, že vypadá jako živá ilustrace k příručce, jak nestárnout. I v tomhle vedru měl na sobě kvalitní šedý oblek doplněný modrou košilí, což hezky ladilo s jeho stříbřitě šedivými vlasy. Prababička Rozinka by o něm jistě prohlásila, že vypadá jako kinoherec, pomyslela si Kateřina s úsměvem.

„Ráda se projdu. Je tu tak krásně.“

„To ano.“ Řidič BMW se na ni pozorně zahleděl a potom jí položil další otázku: „Vy to tady znáte?“ Nepřestával si ji přitom měřit pozorným, zkoumavým pohledem, který jí začal být nepříjemný.

Možná je to někdo z vesnice, napadlo ji. Ovšem i starousedlíci se na mne mohou pamatovat jen stěží, usoudila pak.

„Tak trochu,“ odpověděla nakonec vyhýbavě. „Tak na shledanou v Grunštejně,“ rozloučila se a vykročila znovu na cestu.

„Zmařila jste mi dnešní dobrý skutek!“ Neznámý na ni opět v úsměvu blýskl bělostnými zuby, mávl jí na rozloučenou a pak už jeho BMW zmizelo v oblaku zvířeného prachu.

Po další hodině cesty dospěla Kateřina k neradostnému závěru, že to nemuselo být zase tak špatné, svézt se do Zelené Hůrky autem, a BMW k tomu. S pozdní lítostí si uvědomila, že vzdálenost do vesnice skutečně podcenila. Krásu cesty vedoucí mezi hustými lesy přestala dávno vnímat. Silnice se zdála nekonečná a kufřík na kolečkách se proměnil v metrákové břímě.

A potom, v okamžiku, kdy se téměř vzdávala naděje, že se do Zelené Hůrky dostane ještě před setměním, se najednou za zatáčkou vyloupl ze smaragdových hvozdů hrad Grunštejn, jako by ho někdo vyčaroval. Jeho tři vysoké věže se hrdě tyčily za hradbami oproti blankytnému nebi. Stavitel, který tohle místo vybral, nebyl žádný hlupák - příchozí zahlédl Grunštejn teprve ve chvíli, kdy před ním skoro stál, zato z hradeb byl jistě dobrý výhled daleko do kraje, a nevítaný návštěvník tak nemohl uniknout pozornosti hlídkujících stráží.

Na okamžik se zastavila, aby si ten úchvatný pohled vychutnala. Na únavu zcela zapomněla, stejně jako na veškeré pochybnosti o správnosti svého rozhodnutí vypravit se sem, do zapadlé vísky uprostřed lesů, a působit zde jako průvodkyně na nějaké historické ruině.

A potom s novými silami vykročila k vesnici v podhradí, která se choulila pod Zelenou Hůrkou. Hned na okraji ji uvítal krámek se suvenýry, nabízející lehce kýčovité miniatury Grunštejna, hřadující na sádrovém podstavci, který nepřesvědčivě předstíral skálu. Nechybělo tu ani pár trpaslíků a nevelká výstavka druhořadého skla. Stojánek s vybledlými pohlednicemi rovněž pamatoval lepší časy.

Kateřinu úplně ochromilo déja vu, pocit, že tu už musela kdysi být, což bylo v daném případě ostatně namístě. Dychtivě vyrazila vpřed, zvědava, zda uprostřed vesnice dosud stojí malá prodejna - najednou, jako by před ní někdo roztáhl těžké závěsy zapomnění, se jí vybavila vzpomínka, jak tam s Rózinkou chodívaly nakupovat.

Byla tu, ovšem značně zmodernizovaná a proměněná v supermarket. Také většina starých chalup byla pěkně opravená, stejně jako bývalá škola, nyní knihovna, a hospoda U Královské koruny, která se nacházela na konci malého náměstíčka, spíš rozšířené silnice, těsně pod hradem.

Za ní, přilepeno ke grunštejnským hradbám, se tísnilo několik nových kavárniček, určených patrně hlavně pro turisty a nyní zavřených.

Napravo se tyčil výstavný dům, v němž by Kateřina jistě nepoznala chalupu prababičky Rozinky, nebýt několika starých lip před okny, na něž si pamatovala.

V nevěřícném úžasu se před tím luxusně zrenovovaným letoviskem zastavila. Ve vzpomínkách si uchovala matný obrázek obíleného starého stavení pruhovaného zčernalými trámy, s mile rozčepýřenou střechou. V tu chvíli ji napadlo, zda to byl vůbec dobrý nápad, vracet se sem. Člověk by se neměl ohlížet, přináší to jenom zklamání. Musela si nyní připustit, že cesta do Zelené Hůrky i to průvodcovské místo byly v podstatě návratem do vzpomínek, návratem dětství, od něhož si podvědomě slibovala mnohé. Jako třeba odpovědi na otázky, co dál s vlastním životem a zda pokračovat ve stereotypním a poněkud únavném vztahu s Jindřichem, v němž setrvávala už pouze ze zvyku.

Opět pohlédla na Rózinčin bývalý dům, který nyní připomínal předměstskou vilku. Vybavila si, že onu nemovitost tehdy odkoupil nějaký architekt, ale na jméno si teď nevzpomněla.

Krajková záclonka na okně v patře se nyní významně zavlnila a Kateřině bylo jasné, že ji někdo z majitelů znepokojeně pozoruje.

Povzdychla si, chopila se kufru a pokračovala dál.

Grunštejn mohl být sice na dohled, ale strmý výstup k hradu si nezadal s náročnou cestou z nádraží.

Kateřinu přitom napadlo, že Zelenou Hůrku jistě nikdo nikdy nedobyl, protože vyšplhat se do tohoto příkrého svahu a po točité stezce vydlážděné nerovnými kameny k tomu bylo téměř nemožné. Cesta se s každým krokem zužovala a břehy po jejích stranách se postupně změnily ve vysoké valy porostlé hustými křovisky. Koruny starých stromů se nad ní proplétaly tak dokonale, že se Kateřině po chvíli zdálo, jako by kráčela zšeřelým tunelem. Na jeho konci se tyčila klenutá hradní brána, kolem níž rostly husté trsy kapradí, v nichž zurčel úzký potůček.

Nakrátko se zastavila a kapesníkem si otřela zpocenou tvář. Pak se ohlédla. Podhradí se odsud rýsovalo jako na dlani. V dálce se mezi stromy zatřpytila hladina Vltavy pozlacená sluncem.

Náhle se jí zmocnil podivný pocit, jako by se ocitla na rozhraní dvou světů. Ten dole ve vesnici, s kovově se třpytící říční hladinou v dáli, lákal příjemným poklidem, ten zšeřelý, prostírající se za starobylou kamennou bránou, ji vábil tajemným příslibem, který naháněl příjemnou hrůzu.

Usmála se svým pošetilým myšlenkám a vykročila do hradní brány Zelené Hůrky.

„Vás nám sem seslala sama nebesa, paní doktorko! Opravdu jsme na vás čekali jako na smilování!“ hlaholil bodře kastelán František Novák, kterého Kateřina našla na hradě v kanceláři označené hrdou vizitkou František Novák, manažer hradu Zelená Hůrka. Byl to rtuťovitý, nevysoký mužík neurčitého věku, s prořídlými vlasy nad vysokým čelem a s brýlemi sedícími bez přestání na špičce velkého nosu.

„Jsem taky moc ráda, že jste si na to průvodcovství vybrali právě mě. A prosím vás, říkejte mi Kateřino,“ navrhla mu. Manažer hradu Zelená Hůrka jí sice v korespondenci tvrdil, že zájemců o atraktivní místo průvodce po historicky cenné a významné lokalitě má celou řadu, ale patrně tomu tak nebylo. Marná sláva, Zelená Hůrka mohla být malebná, ale byl to také pěkný zapadákov. Kdo ze studentů, kteří by o podobnou krátkodobou práci mohli projevit asi jako jediní zájem, by tady hodlal strávit léto? I Kateřina by tu podle všeho pobyla sotva pár dní, nebýt onoho neurčitého volání rodu a také nezbytnosti konečně rozhodnout o dalším osudu vypšklé romance s Jindřichem.

„To bychom si vyčítali, Kateřino, kdybychom si vás nechali utéct. Průvodce s doktorátem jsme tu ještě neměli,“ rozzářil se kastelán Novák, vděčný za nabídnutou familiárnost.

„Jak už jsem vás během našeho mailového a potom telefonického rozhovoru upozorňovala, doktorát mám z lingvistiky. Historie je jenom můj koníček.“ Kateřina na okamžik zaváhala, zda se mu nesvěřit s tím, že její předkové mohli podle rodinné tradice z Grunštejna pocházet. Tuhle informaci ze svého e-mailového životopisu vypustila a nezmínila se o ní ani během těch telefonátů. Nakonec zpověď odložila i nyní. Jistě se k ní najde vhodnější příležitost. „A pak, trochu to tu znám,“ řekla místo toho. „Párkrát jsem tu byla. Ale hrad jsem nenavštívila, protože byl v té době uzavřený.“

„Komu čest, tomu čest! Myslím s tím vzděláním,“ ujistil ji poněkud nesouvisle František Novák a přešel její poslední slova. Kateřina Králová se mu zalíbila na první pohled. Nejen pro ty uhrančivé šedozelené oči s dlouhými černými řasami. Vyzařoval z ní jistý majestát, jemuž se nedalo odolat. „Pojďte, ukážu vám, kde jsme vás ubytovali.“

A s tím vytáhl ze šuplíku objemný svazek klíčů, z psacího stolu přetékajícího lejstry sebral mobil a pak se chopil Kateřinina kufru a zamířil z kanceláře na hradní nádvoří.

Minuli přitom malý kamrlík, nesoucí honosné označení Sekretariát hradu Zelená Hůrka, kde na svého nadřízeného číhala sekretářka Nikola.

Sotva zaslechla jeho hlas, strhla si rychle brýle z nevýrazné tváře, lemované vlasy připomínajícími zvlhlé provázky. Rychle si je upravila naučeným, automatickým pohybem a na prsteníku se jí přitom zaleskl široký stříbrný prsten s vyrytým erbem. Mohlo jí být něco mezi třicítkou a čtyřicítkou a Kateřina by se vsadila, že je svobodná a že svého šéfa, jistě šťastně ženatého, po léta platonicky miluje.

Po Kateřině, v níž spatřovala možnou sokyni, nyní vrhla postranní hodnotící pohled, který neměl daleko k nepřátelství.

„Tak tohle je naše nová průvodkyně, paní doktorka Kateřina Králová. Už jste ji asi zahlédla, Nikolo.“ Novák té oddané duši věnoval sotva pohled.

„Letmo,“ odvětila mu Nikola suše.

František Novák jen přikývl. Špičatost Nikolina stručného sdělení mu zcela unikla. „Jdu jí ukázat purkrabství, kde jsme ji ubytovali.“

„A co Patrik s Norou?“ otázala se Nikola téměř bojovně. „Ti o tomhle novém uspořádání vědí?“

Kateřina se zatvářila poněkud zmateně. Patrik a Nora - najednou měla pocit, že se nějakým omylem ocitla uprostřed skandinávského dramatu.

Novákovi její rozpaky kupodivu neunikly. „To jsou naši současní průvodci,“ pustil se do spěšného vysvětlování. „Oba zde ale pracují jen na půl úvazku, a chtějí si teď navíc vybrat dovolenou. Později vás s nimi seznámím.“ A potom se obrátil k Nikole. „Jen abych vás uklidnil, Nikolo. Ti dva mi děkovali téměř se slzami v očích, že jsem za ně našel přes léto náhradu.“

A pak už na nic nečekal a vyrazil na nádvoří. Kateřinu pobaveně napadlo, že to připomíná útěk. „Netušila jsem, že na Grunštejně bylo purkrabství,“ poznamenala Kateřina, když kastelána Nováka následovala přes nevelké nádvoří ke stylově zrenovované budově. „Podle těch materiálů, které jste mi poslal k nastudování, jsou o hradě první zmínky ve dvanáctém století, a tehdy podle všeho nějaké výsadní postavení nezaujímal.“

„No, ono tu asi purkrabství nebylo, i když... kdo ví? Grunštejn se totiž později, ve třináctém století, těšil nebývalé královské přízni. Do té doby také spadá největší rozkvět hradu. Na Grunštejně mohla být dokonce i královská vojenská posádka, a tím pádem tu mohl sídlit rovněž purkrabí, který se pak za pořádek zodpovídal králi,“ rozvíjel romantickou teorii kastelán, v očích náhle nadšenou jiskru, jež překvapivě oživila jeho nezajímavou tvář.

„To ale vaše publikace Průvodce po hradě Zelená Hůrka, kterou jsem si pečlivě prostudovala, zrovna neuvádí,“ namítla Kateřina.

Novák jen poraženecky máchl paží. „Nakonec jsem to do textu vtělil pouze okrajově. Nic z toho období není totiž přesně doloženo. Žije to spíš v místní lidové ústní tvořivosti. Tedy hlavně to o té královské přízni a výsadním postavení Grunštejnských. V naší knihovně dole v podhradí sice mají nějakou starou kroniku, která líčí slavnou minulost hradu Zelená Hůrka, ale věřte tomu! Je to jistě nějaký opis z druhé ruky, pokud nejde vůbec o falzum. A já se nechtěl stát terčem posměchu odborně poučené veřejnosti.“

„Aha,“ okomentovala to Kateřina. To už přešli nádvoříčko s monumentální kulisou starého hradu a ocitli se před výstavným jednopatrovým domem, kterému renovace vdechla spíš neogotický než gotický ráz.

„Tak a jsme tady,“ obrátil se Novák ke Kateřině. „Tohle je naše purkrabství. Možná šlo původně spíš o nějakou středověkou správní budovu, kterou se podařilo zachránit. Přestavěli jsme ji trochu a zmodernizovali, protože bychom to tady rádi využívali jako hotel pro turisty objevující krásy Grunštejna a přilehlého okolí. Doufáme, že se nám ta investice vrátí - stálo to nejen majlant, ale málem mě to taky připravilo o poslední zbytek nervů. Měla byste vidět ty půtky s památkáři! Jak už jsem říkal, já jen doufám, že se ta investice vyplatí.“ Novák si zasmušile povzdychl a předchozí nadšený zápal se mu z tváře vmžiku vytratil. „O ubytování v našem hradě bohužel zatím nikdo jaksi neprojevil zájem. Třeba nám s tím nějak pomůžete. Třeba to tu nějak... rozpohybujete.“ V hlase mu znovu zaznělo ztracené nadšení.

„Ráda,“ přikývla Kateřina, které bylo najednou toho úředníka sužovaného starostmi o oprávněnosti velké investice líto.

„Co kdybychom se vydali na prohlídku Grunštejna hned, jak se tady ubytujete? Nebude vám to vadit? My tu totiž pořádáme v sobotu večer, zítra, večírek, na který jste tímto srdečně zvána. To pak na prohlídku hradu nebude čas.“

Kateřina bez zaváhání přikývla.

František Novák se na ni přátelsky zazubil a odemkl purkrabství.

„Dobrý den, Věruško!“ František Novák zamával téměř frivolně na lehce znuděnou dívku, která si v pokladně u vstupu do hradu podpírala dlaní hezkou tvář.

„Ahoj,“ odpověděla mu familiárně Věruška, spustila ruku a pohodila dlouhou plavou hřívou. Kateřinu si změřila zvědavým pohledem, ale neřekla přitom nic.

„To je naše slečna pokladní,“ sdělil kastelán Kateřině tlumeně. „Seznámím vás později. Tady se jí přezdívá Venuše. To pro ty kypré tvary.“

Novák opět mávl pokladní na pozdrav a odemkl vysokou tepanou bránu vedoucí na hlavní nádvoří před hradem Zelená Hůrka. Náhle zvážněl, jako by tím překročil pomyslnou hranici dvou světů. Kateřině bylo jasné, že s ním už nebudou žádné žerty, protože se naprosto vžil do role průvodce.

Krátce se zastavila a přelétla pohledem majestátní siluetu Grunštejna, který jako by vyrůstal přímo z nádvoří, a zdál se proto mohutnější. Odsud byla vidět první část hradu, existenci té druhé a třetí prozrazovaly pouze vížky vykukující vzadu za ní.

Kateřiny se zmocnilo nevysvětlitelné dojetí. Rychle je potlačila a vydala se za Novákem, který už netrpělivě pocinkával velkým kruhem s hradními klíči.

„Napravo se nachází hladomorna a bývalé vězeňské kobky,“ pustil se s profesionální řemeslností do výkladu. „Dnes tam máme obchod se suvenýry a malou kavárničku, momentálně zavřenou. Nejsou lidi,“ povzdychl si zkormouceně. „Nalevo je studna,“ upažil tím směrem. „Ještě jednu patrně vyhloubili pod třetí hradní věží, ale o tom až později.“

Po těch slovech opět zacinkal, tentokrát rozverně, kruhem s klíči, naprosto identickým s tím, který předal Kateřinině před chvílí na purkrabství. „Před námi se tyčí první část hradu Zelená Hůrka neboli Grunštejn.“

Kateřina ho pozorně poslouchala. Ve vesnici Zelená Hůrka mohla kdysi pobývat, ale na hrad se skutečně nikdy nedostala, protože byl pro veřejnost uzavřený. Časem zchátral tak, že se z něj stala malebná ruina, která sloužila jako romantické pozadí místním pohlednicím. A o jeho historii se toho člověk z dostupné literatury také mnoho nedozvěděl. Kateřina si umínila, že tu musí zapátrat po kronice, o níž měl kastelán Novák tak nízké mínění.

„Následujte mne prosím!“ vyzval ji nyní zaujatý průvodce.

Kateřina za ním poslušně vysupěla po strmém dřevěném schodišti, jež končilo jistě někde v půlce první hradní části, která připomínala širokou věž.

Těžké dřevěné dveře je vpustily do nevelkého předpokoje ústícího do překvapivě prostorné komnaty. Kastelán přešel k jednomu z vysokých oken sestávajících z drobných tabulek a otevřel je. Kateřina ho následovala do okenního výklenku se dvěma kamennými sedátky. Vedl odtud krásný výhled do kraje. Napravo se prostíraly roztroušené domky podhradí, jejichž střechy vesele svítily červení mezi hustými korunami stromů, a hluboko dole se táhl hradní příkop, v němž se stříbřitě zaleskla hladina bystřiny.

„Jak vidíte, tenhle hrad byl prakticky nedobytný. Sem nahoru by se po tom příkrém svahu jen tak někdo nevyšplhal. A i kdyby se nepříteli nakrásně poštěstilo hrad ztéci, dostal by se tak nanejvýš k první, maximálně druhé věži. Jak sama později uvidíte, všechny tři části hradu jsou, nebo spíš byly, spojeny ve výši přibližně druhého patra dřevěnými mostky a ty mohli obránci hradu spálit, a odříznout tak útočníkům cestu do nitra hradu.“

„Do těch dalších částí byl přístup pouze po těch můstcích?“ zeptala se Kateřina.

Novák potěšeně přikývl. „Chytré, viďte?“

„Byl Grunštejn vůbec někdy dobyt?“ vyzvídala Kateřina dál.

„Ne, pokud vím, tak ne,“ zavrtěl Novák bez velkého přemýšlení hlavou. „Během husitských válek to sice bylo o fous, ale Grunštejnští byli umírnění kališníci, a tak se hrad ubránil a další obléhání se mu pak vyhnulo.“ Kastelán nyní poodstoupil od okna a pokračoval ve výkladu. „V téhle místnosti se přijímaly návštěvy a poselstva. S ní sousedila pracovna a ložnice hradního pána. Návštěvníci byli ubytováni v horním patře této části hradu.“

„Měl to tu moc hezké,“ poznamenala Kateřina a potom se znovu zahleděla ven. „A co je to tamhle? Tam na tom vzdáleném vršku?“ ukázala z okna na něco, co vypadalo jako další hradní ruina. Na tuhle se z dětství nepamatovala, ale možná, že na ni prostě zapomněla.

Novák, celý dychtivý pokračovat v další prohlídce památky, se netrpělivě otočil a zadíval se směrem, kterým ukazovala. „Ach, to je jen Těpold. Nebo spíš to, co se z něj dosud dochovalo. Kdysi to podle všeho býval hrádek nebo spíš výstavnější tvrz. Zachovaly se v podstatě jen základy, na které se přišlo úplnou náhodou, tak zarostlé to tam bylo. Ještě před pár měsíci, než to tam vykáceli, byste odsud viděla jen zarostlý vršek. Teď tam probíhá archeologický průzkum. Nezdá se to, ale je to odsud dost daleko. Tvrz vystavěli na podobně nedostupném místě jako Grunštejn. Mezi obyvateli Grunštejna a Těpoldu prý kdysi vládly dobré sousedské vztahy, ale pak se to nějak pokazilo. Místní to opentlili jakousi milostnou historkou, ale tomu se nedá moc věřit.“

„Jakou historkou?“ Konečně něco zajímavého, pomyslela si Kateřina.

Novák po ní vrhl pohoršený pohled, který jako by říkal: Tohle bych od vzdělané osoby nečekal.

„Já že bychom to mohli použít v nějakém propagačním materiálu,“ dodala Kateřina rychle. „Zmiňoval jste se přece o tom, že sem musíme nalákat turisty! Podobná love story, to je jako zlatý důl!“

„Dobrý nápad,“ mínil vlažně Novák, „ale o tom snad až později.“ A s tím se měl k odchodu.

Kateřina ještě jednou přelétla prostornou místnost očima, jako by se s ní jen nerada loučila. Nábytku tu příliš mnoho nebylo, jen u nerovných stěn stálo pár těžkých vyřezávaných truhlic a na vyvýšeném stupínku uprostřed se majestátně tyčilo mohutné křeslo.

„To křeslo vypadá jako královský trůn,“ nezdržela se nakonec na odchodu poznámky. „Je mi sice jasné, že tohle ze dvanáctého nebo třináctého století nepochází, ale nějaké tu určitě bývalo - o tom svědčí tenhle stupínek se schůdky.“

„Máte pravdu,“ řekl Novák a odměnil ji pochvalným pohledem. „A nemýlíte se ani v tom, že původní křeslo, které tu kdysi stávalo, bylo určeno pro královské návštěvy. Pokud se přidržíme té tradice, že se páni ze Zelené Hůrky těšili královské přízni, nebývaly tu jistě návštěvy panovníka zase tak řídké.“

Kateřina vrhla poslední pohled na vznešený trůn a umínila si, že se pustí do pátrání nejen po té milostné historii, kterou se jí Novák zdráhal svěřit, ale také po oněch častých královských návštěvách.

Novák opět cinkl klíči, ale tentokrát to mělo jiný důvod.

„Zapamatujte si dobře jedno zlaté pravidlo, Kateřino. Za každou výpravou hned zamkněte, jinak se vám turisté, natožpak školní mládež, rozutečou po hradě. Je tu dost cenných památek... Ale to není hlavní důvod. Mohli by tu někde přijít k úrazu. Hrad je opravený jen zčásti, jak uvidíte dál. A opatrnosti nikdy nezbývá,“ vztyčil Novák výstražně kostnatý ukazovák.

Kateřina poslušně přikývla. Kastelán pak odemkl další těžké dveře s masivním kováním. Vedly na úzkou lávku opatřenou malebnou doškovou stříškou, která spojovala první část hradu s druhou. Kateřina sice závratí netrpěla, ale dovedla si představit lepší zábavu než balancovat po úzké lávce, byť se zábradlím, takhle vysoko nad zemí. Notabene, když se Novák uprostřed zastavil a nadechl se k dalšímu výkladu.

„Jak můžete vidět, z první hradní věže se vcházelo do té druhé pouze po tomto dřevěném můstku.“

S těmi slovy se nebezpečně naklonil přes nízké zábradlí. „Dole totiž nevede do druhé části hradu neboli věže, jak tu říkáme, žádný vchod.“

S těmi slovy ukázal dolů k patě druhé věže. „Pokud obhájci hradu tuhle lávku při obléhání spálili, mohli se pak snadno hájit z druhé hradní věže, kam ustoupili.“

„To bylo opravdu chytré,“ poznamenala Kateřina a oddychla si, když Novák poté zase pokračoval v cestě a když se konečně ocitli uvnitř druhé hradní věže. Po několika úzkých strmých schůdcích vystoupali do zšeřelého prostoru, z něhož vedla jediná nízká klenutá branka.

„Nyní jsme se ocitli v nejzajímavější a historicky jistě nejcennější části hradu,“ pustil se kastelán opět do výkladu. „Stojíme totiž před hradní kaplí sv. Jana, jejíž název jistě souvisí se Zjevením sv. Jana. Apokalypsa, patrně nejznámější část ze Zjevení, se totiž stala námětem nesmírně cenné fresky, která zdobí stěnu této kaple. Tu naproti oltáři.“

Kastelán s těmi slovy slavnostně odemkl tmavá dvířka zpevněná ještě několika železnými pruty.

Kateřina podvědomě sklonila hlavu, neboť podle rozměrů oné branky očekávala, že vstoupí do nějakého značně stísněného prostoru s nízkým stropem. K jejímu překvapení se však ocitli v prostorné kapli s vysokým klenutým stropem. Panovalo zde přítmí, vlastně téměř tma, protože okénka úzká jako střílny sem nepropouštěla téměř žádné světlo.

Novák hmátl zručně do výklenku vedle dveří a cvakl vypínačem. Ze šerosvitu vmžiku vystoupil podsvětlený oltář. Na stropě s křížovou klenbou, který měl symbolizovat nebesa, se v tu chvíli rovněž zatřpytilo pár zlatých hvězd, což dodalo prostoru naprosto nezemský ráz.

I na kastelána, třebaže kapli navštívil jistě bezpočtukrát, to náležitě zapůsobilo. Mlčky, jako by se mu nedostávalo slov, pak ukázal na stěnu naproti oltáři.

Kateřina měla na chvilku pocit, že se k ní řítí čtyři jezdci z biblické Apokalypsy - jeden na bílém koni, druhý na ohnivé ryzce, třetí na vraníkovi a ten čtvrtý na sivákovi.

„Čtyři apokalyptičtí jezdci,“ zašeptala ohromeně. Zaklonila pak hlavu, aby se podívala na stropní klenbu. Napočítala na ní sedmero hvězd, zmiňovaných rovněž v tomto biblickém textu. „To je něco úžasného.“

Nedokázala se pořád zbavit dojmu, že k ní ti jezdci cválají a co nevidět ji dostihnou. Do toho se však vtíralo cosi dalšího.

Měla pocit, že tuhle fresku už kdysi viděla a že v téhle kapli musela někdy být. Tak leda v jiném životě, pousmála se.

Je to prostě jen déja vu. Byla si jistá, že Grunštejn nikdy nenavštívila, protože hrad byl pro veřejnost uzavřený právě v době, kterou v Zelené Hůrce strávila ona. Byla si skutečně jistá, že se s rodiči na hrad nikdy nevypravila.

„Tak tohle je ta naše slavná apokalypsa na Zelené Hůrce,“ zmohl se konečně Novák na hrdé prohlášení. „Čtyři jezdci zvěstující konec světa.“

„Apokalypsa ze Zjevení Janova,“ dodala tiše Kateřina. „Je to... nepředstavitelně působivé. Podívejte třeba na těch sedm hvězd, o nichž se Zjevení zmiňuje. V pravici držel sedm hvězd. A ti apokalyptičtí jezdci, kteří se zjeví, když Beránek, tedy Ježíš, rozlomí první ze čtyř pečetí z knihy sedmkrát zapečetěné, již dostal. Z té fresky má člověk pocit, že k němu ti neblazí poslové neméně neblahých zpráv právě vyrazili.“ Kateřina jako by se od té fresky nedokázala odtrhnout. Jen na okamžik se obrátila k Novákovi. „A hle, bílý kůň, a na něm jezdec s lukem, byl mu dán věnec dobyvatele. Ten se objevil, když Ježíš rozlomil první pečeť, vzpomínáte?“ Na odpověď však nečekala a zahleděla se opět na čtyři jezdce na fresce. „Druhý kůň, ohnivý, se zjevil při rozlomení pečeti druhé a jeho jezdec měl moc odejmout zemi mír. Při třetí pečeti se přihnal černý kůň, jehož jezdec třímal v ruce váhy. A ta čtvrtá pečeť přivolala koně sinavého, a jeho jezdcem byla sama Smrt. A svět mrtvých zůstával za ním.“

Novák se trošku ošil, jako by na něj ona zmiňovaná smrt právě teď sáhla. Že se ale vyzná, pomyslel si poněkud závistivě na Kateřininu adresu. Ovšem kastelánem hradu jsem já!

„Jak vidím, znáte biblický kontext víc než dobře,“ nezdržel se však pochvaly. „Nevíte ale asi, že se k téhle grunštejnské fresce váže stejně apokalyptické proroctví, nebo spíš kletba.“

„Nefiguruje v ní také purpurový měsíc? I to ve Zjevení stojí jako jedno ze znamení blížící se katastrofy. Tenhle jev nám ale už vědci stačili vysvětlit,“ usmála se Kateřina.

„Kdo ví,“ oplatil jí Novák vlažně úsměv. „Podle staré pověry stihne Zelenou Hůrku hrozná pomsta apokalyptických jezdců právě z téhle fresky, pokud se někdo zdrží v kapli sv. Jana po půlnoci.“

„To zní nesmírně romanticky. Dalo by se to využít na hradních webovkách, nemyslíte? Něco jako www.nahradestrasi.com nebo tak nějak,“ navrhla mu pragmaticky.

Novák po ní střelil káravým pohledem, ale Kateřina přitom nehnula ani brvou a zeptala se vážně: „Už se to někomu stalo? Tedy myslím, že se tu zdržel a že se kletba grunštejnských apokalyptických jezdců pak naplnila?“

Novák jen pokrčil rameny. „Co já vím. Ale nebral bych to na lehkou váhu. Člověk by se podobným věcem vysmívat neměl. V té kroniceco přechovávají dole v knihovně, je bezpočet podobných historek o nešťastnících, kteří ve Svatojanské hradní kapli setrvali po půlnoci, a přivolali tak na sebe a na Hůrku kletbu. A přednedávnem jsme tu skutečně měli jeden tragický případ, ale šlo podle všeho o sebevraždu.“

„A kdy přesně se to nedávno konalo?“ zpozorněla Kateřina. Chtěla si užít bezstarostné prázdniny a zapátrat po minulosti svého rodu, a ne se tetelit strachem na nějakém zapadlém purkrabství na hradě, kde podle všeho skutečně straší.

Novák se v duchu proklel, že se nechal unést atmosférou tohoto historicky cenného místa. Byl rád, že získal novou fundovanou průvodkyni, a rozhodně se o ni nechtěl nechat připravit několika neuváženými slovy. „Došlo k tomu těsně před dokončením rekonstrukce. Byla to buď sebevražda, nebo nešťastná náhoda, protože sem ten dotyčný vlezl i přes výslovný zákaz vstupu. A ty ostatní případy... nu, ty se odehrály někdy koncem devatenáctého století,“ snažil se rychle bagatelizovat vážnost situace.

„Aha,“ poznamenala Kateřina. Ještě jednou pohlédla na apokalyptickou fresku a potom bez jediného zaváhání zamířila doprava. „Tady by někde měla být menší kaple,“ obrátila se ke kastelánovi.

Ten se zarazil. „Jak to víte?“ užasl.

Kateřina poněkud znejistěla.

„To byl jen takový odhad,“ zalhala rychle, protože si to sama nedovedla vysvětlit. „Na hradech obvykle bývají vedle velkých oficiálních kaplí také menší, určené hradním paním.“ To už stála v nevelkém zamřížovaném výklenku. Vysokým oknem, širším, než byla úzká okénka ve Svatojanské kapli, se sem prodral pruh zlatých slunečních paprsků, v nichž vesele tančila drobná zrnka zvířeného prachu, a ozářil malý oltář.

„Hádala jste však dobře, Kateřino,“ zasmál se téměř obdivně Novák. „Stojíte před malou kaplí hradních paní ze Zelené Hůrky. Je zasvěcena svaté Anně.“

„Proč tu ale máte mříž?“ zeptala se Kateřina a zlehka překážkou zacloumala.

Kastelán jen poraženecky máchl paží. „Nevěřila byste, co dokáže taková, byť nepočetná turistická výprava.“ Také on nyní přistoupil k zamřížovanému vchodu. „Vidíte tu lesknoucí se plochu? Myslím nad oltářem?“ Při těch slovech prosmýkl ruku mříží a ukazoval na zadní stěnu kaple. „Ta stěna je vyložena polodrahokamy. Najdete tu hlavně ametysty a acháty a jen dobrý Pán Bůh ví, jak se sem dostal tamhleten růženín. Většina ostatních polodrahokamů se totiž nachází, nebo spíš nacházela, v přilehlém okolí, to proto jimi vyzdobili kapli. Abych se ale vrátil k té mříži - pár těch kamenů totiž někdo prostě párkrát vyloupl, když byl sem do kaple vstup volný. Takže jsme museli přistoupit k tomuhle drastickému opatření.“

„Chápu,“ řekla jen Kateřina a také ona protáhla štíhlou paži mříží a potom se dotkla stěny kaple. Pod vrstvou prachu se zatřpytila temně zelená plocha. Byl to malachit a jen o něco tmavší než ten, který zdobil Kateřinin prsten. Rychle rukou ucukla, jako by se bála, že i ji podezíravý kastelán obviní z loupeže polodrahokamů. Nervózně pak zatočila širokým zlatým kroužkem, aby velký malachit, který na něm seděl, skryla v dlani. Tenhle prsten měla moc ráda a neudělala bez něj ani krok. Dědil se u nich v rodině a jí ho kdysi darovala prababička Rózinka. Kladla jí přitom na srdce, aby ho Kateřina jednou předala své dceři.

K tomu prstenu nakonec zdědila ještě malachitový náhrdelník, náramek a široký pás s přívěsky, který považovala za neogotickou napodobeninu oblíbené ozdoby středověkých paní. Odložila to vše do staré šperkovnice a poklady z ní vyhrabala až před odjezdem na Grunštejn.

Kateřina se teď odlepila od mříže a bez jediného zaváhání zamířila ke dvířkám skrytým v rohu. „Půjdeme?“ vyzvala Nováka.

Ten po ní opět vrhl překvapený pohled. A pak ať mi tvrdí, že tu nikdy nebyla! Musela tu být! Jak jinak by věděla o těchhle dvířkách?

„Tahle branka sice vedla na mostek spojující druhou a třetí věž, ale je trvale zamčená, protože tam dřevěný mostek není. Někdo ho podle všeho před léty zapálil, aby tak z pouhého rozmaru zamezil přístupu do další části hradu. Tady nám při rekonstrukci došly finanční fondy, tak s mostkem budeme muset ještě nějakou dobu počkat. Je to škoda, poslední část hradu je nesmírně zajímavá, protože měla vyloženě obranný charakter. Do ní se obránci měli stáhnout, pokud by při obléhání padly dvě první věže.“

„Je do té třetí hradní části ještě nějaký jiný přístup?“ zeptala se Kateřina.

„Ne,“ zavrtěl Novák hlavou. „Vchod byl stejně jako v případě druhé věže pouze z patra, po dřevěné lávce. Třetí věž stojí navíc na úzkém a strmém ostrohu, takže se k ní nedá ani projít kolem druhé věže. Nikdo by tam neproklouzl ani ze strany či zezadu, kvůli strmému svahu, na němž ji vystavěli. I kdyby dole nakrásně nějaký vchod byl, nikdo by se k němu prostě nedostal. Pojďte sem, k tomuhle postrannímu okénku, odsud je to jasně vidět,“ vybídl ji Novák.

Kateřina ho uposlechla. Úzkým okénkem zahlédla masivní věž tyčící se na strmém svahu. Byla obehnaná polorozpadlými hradbami, které se zdály zbytečné, protože do strmého svahu porostlého navíc neprostupným lesem by se nikdo tak jako tak nedostal. Malé nádvoříčko mezi druhou a třetí hradní věží bylo porostlé vysokou trávou a u zdí se choulilo pár neudržovaných keřů. Kolem druhé věže se sem doopravdy nedalo projít.

„Je to hřích, že tahle část hradu chátrá,“ poznamenala Kateřina a zahleděla se do protějšího věžního okénka. Náhle se jí zmocnil nepříjemný pocit, že ji odtamtud někdo pozoruje.

To mám z toho, že poslouchám páně Novákovy strašidelné historky, pomyslela si.

Pak se otočila ke kastelánovi. „Neměli bychom už jít? Zmiňoval jste se o něčem v tom smyslu, že by člověk mohl pobytem v místní kapli přivolat na Grunštejn a přilehlé okolí apokalyptickou kletbu.“

Novák se zasmál a jeho smích rozezněl klenutý prostor téměř strašidelnou ozvěnou. „To platí až po půlnoci! Ale máte pravdu. Měli bychom už jít. Čas letí a nás čeká ještě spousta příprav na ten náš večírek. Už se těším, jak vás všem představím, Kateřino.“

„To já taky,“ odpověděla a myslela to upřímně.

II.

Kateřina se nerozhodně zahleděla na šaty rozložené na široké posteli se sloupky a baldachýnem. První noc, kterou v ní na purkrabství strávila, byla moc příjemná. Dlouho se už tak skvěle nevyspala.

Nyní však nemohla být o dalším lenošení řeč, protože se musela připravit na hradní večírek uspořádaný kastelánem Novákem. Ten do této akce vkládal velké naděje a sliboval si od ní získání nových fondů pro další opravy Grunštejna. A samozřejmě očekával, že ho v tom bude personál všemožně podporovat.

A tak byla teď Kateřina ráda, že si s sebou nakonec vzala také dlouhé letní šaty, které se hodily i večer do společnosti. Původně si do nevelkého kufříku sbalila jen dvoje světlé džíny a pár triček, pak k tomu přibyly ještě letní šaty, to jen pro případ, a posléze i tahle róba, i když jí bylo jasné, že na Zelené Hůrce, byť jistě historicky cenné památce, společenský život zrovna tepat nebude.

To se ale mýlila, jak ji o tom ujistila pokladní Věruška alias Venuše, s níž ji Novák podle daného slibu seznámil po včerejší oficiální prohlídce hradu. Odkvačil pak za nějakým neodkladným posláním a nechal je obě stát na hradním nádvoří. Kateřina usoudila, že je Věruška své přezdívky hodna, neboť měla nejen kypré křivky, o nichž se zmínil už kastelán, ale bujnou plavou hřívu a pohybovala se plavně, jako šelma chystající se k pružnému skoku. Kateřině bylo jasné, že zlomila jistě nejedno místní mužské srdce. Byla to však v podstatě prostá a milá dívka s hezkou, i když trochu naivní tvářičkou, a stala se jí cenným zdrojem důležitých informací o Zelené Hůrce.

„Bude to jistě nóbl akce, tahle párty!“ mínila, když se jí Kateřina na chystaný večírek zeptala. „Novák se na ni připravuje snad už od Vánoc. Sezval na Grunštejn místní honoraci. Doufá totiž, že z nich něco vyrazí na další hradní opravy. Sama jste musela vidět, že na tu třetí část hradu nikdo ani nesáhl. Potřebuje prostě další prachy.“ Věruška přitom významně zamnula prsty, aby tak naznačila šustění potenciálních bankovek.

„Takže myslíte, že bychom se měli všichni dostavit ve večerním?“ usmála se Kateřina.

„Jasná zpráva!“ Věruška, která mezitím zamkla pokladnu, si naučeným pohybem načechrala plavou hřívu. „Já se na to objednala k holiči! Tak se nezlobte, už musím...!“ A pak jí jen mávla na pozdrav a zmizela v hradní bráně.

Kateřina si nyní povzdychla a natáhla se pro dlouhé letní šaty z lesklého zlatavého hedvábí. Byly jednoduché, hladké s lodičkovým výstřihem a úzkou sukní, která se kolem kotníků mírně rozšiřovala. Pověsila je na ramínko a zálibně si je prohlédla.

„V tomhle jistě neudělám kastelánu Novákovi ostudu,“ pronesla spokojeně. „Třeba se zasadím o to, aby získal nějakou tu finanční výpomoc. Zaslouží si to, když už pro nic jiného, tak proto, že mě ubytoval jako princeznu!“

Purkrabství ji skutečně mile překvapilo, neboť se v něm snoubily veškeré moderní vymoženosti s romantikou historicky cenného mísa.

V přízemí se nacházela kuchyně s jídelnou a obývacím pokojem, k němuž přiléhala koupelna. V patře bylo několik ložnic a velká koupelna. Kateřina pro sebe zabrala prostorný pokoj v patře, s výhledem na hrad a s touhle impozantní sloupkovou postelí. Z další místnosti si udělala pracovnu a do jednoho ze dvou zbývajících pokojů, dosud ne zcela zařízených, odvlekla kufr.

Přistoupila nyní k oknu a zahleděla se na siluetu Zelené Hůrky. V duši se jí rozlil sladký, dosud nepoznaný klid, jako by se po dlouhé době vrátila domů.

Usmála se pro sebe. Tohle místo určitě nepostrádá podmanivou atmosféru, pomyslela si.

Pak se vrátila ke stolu, kde nechala malou vyřezávanou šperkovnici s rodinnými klenoty. Nevěděla vlastně, proč je s sebou přivezla. Snad je nechtěla nechat v opuštěném pražském bytě, snad ji k tomu vedla vzpomínka na Rózinku, po níž šperky zdědila.

Prohrábla se jimi. Byly to zvláštní, i když patrně nepříliš cenné šperky z malachitu, pro ni však měly nevyčíslitelnou hodnotu kvůli vzpomínkám, které se k nim pojily.

Zlatý náhrdelník s velkým malachitem jí proklouzl mezi prsty jako hbitý lesklý hádek. Malachitové přívěsky na dlouhých řetízcích, zdobící zlatý pásek, vesele cinkly. Kateřina si teprve nyní povšimla, že je na několika vyrytý český lev a na jednom orlice. Rytiny se ale daly sotva rozeznat, čas je téměřvyhladil.

Kateřina rozložila náhrdelník i pás na stole a zálibně se na ně zahleděla, jako by je spatřila poprvé. A proč si ostatně nevzít oboje? Proč se jimi neozdobit a nedodat tak Novákovu večírku ještě větší lesk? Pokladní Věruška přece tvrdila, že se na hradě má sejít smetánka.

Tiše se pro sebe usmála a pustila se do oblékání.

„Moc vám to sluší, Kateřino!“ pochválil ji František Novák, který vítal hosty u vchodu do první části hradu. Změřil si ji přitom obdivným pohledem. „Dovolte, abych vám představil svou choť Růženu.“

Kateřinu pobaveně napadlo, že se Novák nejen tváří jako hradní pán, ale že se snaží podle toho rozprávět a chovat. I oblečení svědčilo o tom, jakou důležitost téhle akci přikládal - navlékl se do nepadnoucího smokingu a bělostnou košili mu zdobil motýlek.

Růžena Nováková podala Kateřině upocenou buclatou ruku a obdařila ji společenským úsměvem, který jí však od srdce zrovna nešel. Byla to nevýrazná obtloustlá čtyřicátnice, jejíž zjev rozhodně nevylepšila tuhá trvalá ani příšerná květovaná róba z krimplenu. Pohled jejích vybledlých očí, z nichž pseudopovinnosti dávno vytlačily i tu sebemenší radost ze života, byl najednou plný žárlivých obav.

„Děkuju vám za ty zásoby, kterými jste tak hojně vybavila purkrabství,“ usmála se na ni Kateřina. „Nebýt vás, nepřežila bych tam! Dolů do Zelené Hůrky je to přece jen kus cesty.“

Kastelánova manželka se skutečně předvedla a zásobila spižírnu i ledničku na purkrabství tak hojně, jako by se tam měla ubytovat celá turistická výprava, a ne jediná průvodkyně.

„Jsem ráda, že jsem mohla nějak pomoct,“ hlesla tiše Růžena Nováková a Kateřinu potěšilo, že se jí z očí vytratil onen žárlivý lesk.

Kateřina si s ní pak vyměnila ještě pár nicneříkajících společenských frází a potom zamířila do komnat, jimiž ji přednedávnem prováděl kastelán Novák a v nichž se dnešního večera převážně odehrával hradní večírek.

Bylo tu plno a hosté se tísnili i v menším předpokoji.

Pokladní Věruška nepřeháněla, pomyslela si Kateřina. Stačil jí jediný letmý pohled, aby poznala, že se nachází v nóbl společnosti. Nepříjemný pocit, že to s parádou na večírek poněkud přehnala, který se jí zmocnil při setkání s Růženou Novákovou, zmizel jako mávnutím kouzelného proutku. Byla teď ráda, že si oblékla dlouhé hedvábné šaty, a nelitovala ani, že se ověsila rodinnými šperky.

Mezi sezvaným výkvětem Grunštejnských se plavně pohybovalo pár číšníků nabízejících hostům šampaňské.

Kateřina si vzala ze stříbrného tácku sklenku v okamžiku, kdy se k ní připojili Novákovi.

„U vchodu jsem nechal Nikolu,“ hlásil jí důležitě kastelán. „Jen pro případ. Je na ni spolehnutí. I když já osobně si myslím, že jsou tu už všichni a že nikdo další nepřijde.“

Kateřině neuniklo, že vyhaslý zrak Růženy Novákové zaplál při manželových slovech potěšenou jiskrou. Jistě jí neuniklo, jaké city chová Nikola k jejímu manželovi, a byla proto ráda, že dal podřízené jasně najevo, kde je její místo.

Všechno ale bylo jinak. Od vchodu k nim vtom totiž dolehly zvýšené hlasy a Novák znechuceně postavil na naleštěný podnos sklenku, kterou si právě vzal. „Tak tady to máte! Nedopřejou člověku ani to sebemenší potěšení!“ sykl otráveně a vyrazil zpátky na nádvoří.

„Jdu s vámi,“ nabídla se Kateřina, které bylo trapné jen tak se tu bavit, zatímco šéf tahá horké kaštany z ohně.

Kousek ode dveří se s Nikolou dohadovala nějaká stařenka s tváří scvrklou jako předloňské jablíčko, na bílých vlasech květovaný šátek.

„... slíbil mi to přece sám pan Novák!“ zaslechla Kateřina dotčená slova staré paní.

„Paní Svitáková, co to tu vyvádíte? Nevidíte, že máme hosty? Že pořádáme důležitý večírek, na kterém závisí další osud našeho Grunštejna? A vůbec, co vás to napadlo, vydat se po setmění až sem nahoru?“ Novák se na tu nebohou stařenku téměř obořil.

Ta mu však neodpověděla, pouze užaslým zrakem zírala na Kateřinu, na tváři překvapené ohromení.

„Tady paní Apolena tvrdí, že jste jí jako obvykle slíbil nějaké sazenice. Vzpomněla si na to až teď a ráda by si je vyzvedla. Jsou to ty, co jí necháváte vždycky na těch policích vedle pokladny? Můžu pro ně doběhnout,“ nabízela se ochotně Nikola, ve snaze zavděčit se nadřízenému.

„Nebudeme se tu přece před hosty vláčet s květináči!“ oznámil jí svůj verdikt Novák, který si uvědomil, že na sazenice pro penzistku Svitákovou ve víru příprav na večerní slavnost dočista zapomněl. „Paní Apoleno, nemůžete se pro to zastavit ráno? A vůbec, co kdybych vám je zítra dovezl k vám domů já, co říkáte?“

Apolena Svitáková však jako by jeho slova nevnímala, neschopna odtrhnout zrak od Kateřiny. Ta pod jejím upřeným pohledem docela znejistěla.

„Já věděla, že se vrátíš, paní!“ zašeptala stařenka, v hlase téměř zbožnou úctu. „Já věděla, že nás opět poctíš svou přítomností, Milosti!“ Spráskla pak ruce, vyschlé jako drobné ptačí pařátky. „Paní za zrcadlem!“ dodala šeptem. „Paní za zrcadlem se vrátila!“

Kateřina na ni nechápavě zírala. Kdesi v hloubi duše jí vzklíčilo nemilé podezření, zda Apolena Svitáková, která mohla pamatovat Rózinku, náhodou neví o té pověsti spojující rod Králových s hradem Zelená Hůrka a zda si z ní tak trochu nedělá šoufky. Podobnou domněnku však posléze zavrhla, protože na to se stařenka tvářila přespříliš vážně.

Novákovi bylo jasné, že téhle trapné scéně musí učinit rázný konec. Ještě aby mu kvůli nějaké výměnkářce, která to patrně nemá v hlavě zcela v pořádku, utekla právě nalanařená nová průvodkyně. A to ani nechtěl domyslet, jaký dopad by její počínání mohlo mít na potencionální přispěvatele do fondu oprav, kteří se nyní zvědavě vyhrnuli na nádvoří.

„Paní Apoleno, tak zítra ráno, ano? Nachystám vám ty kytičky na obvyklé místo, na tu vaši poličku, hned vedle pokladny. Tam si je můžete vyzvednout, kdy budete chtít. Anebo vám je pak dovezu, jak jsem slíbil. A tady Nikola vás teď vezme domů. Nechceme přece, abyste si někde na té nerovné cestě od hradu zvrtla v té tmě kotník!“ vemlouval se paní Svitákové kastelán.

Stařenka ho však sotva vnímala a při jeho proslovu nespouštěla oči z Kateřiny, jako by očekávala nějakou odpověď od ní.

Kateřina odložila všechny podezíravé domněnky a nemilé pocity stranou. „Měla byste pana kastelána poslechnout, paní Svitáková. Pokud si pro svoje kytičky nemůžete přijít zítra ráno, jistě vám je někdo z nás ochotně přiveze,“ ujistila ji.

„Jak poroučíš, paní,“ odpověděla jí Apolena Svitáková a udělala něco jako pukrlátko. Nikola ji včas zachytila, aby neupadla, a potom ji nasměrovala k podnikové škodovce. „Odvezu ji domů. Za chvíli jsem zpátky,“ zavolala na Nováka přes rameno.

Ten jen přikývl a potom se obrátil ke Kateřině. „Půjdeme?“ navrhl. Zvolna se vraceli zpátky k hradu. Od vchodu je zvědavě pozorovala skupinka hostů, kteří se stali svědky oné výstřední scénky.

„Moc se vám omlouvám, Kateřino,“ spustil Novák, sotva se ocitli z doslechu Apoleny Svitákové. „Ona to má ta naše milá paní Apolena v hlavě už trochu popletené.“

S těmi slovy si ukazováčkem nakreslil u spánku významně kolečko. „Vždyť si věkem s naším hradem nezadá!“ zasmál se nuceně. „Rod Svitákových tu žil odnepaměti, takže paní Apolena je doslova studnicí nejrůznějších fantastických historek. Je to živá grunštejnská kronika, v mnohém ohledu jistě věrnější než to falzum z místní knihovny.“

„Už se těším, až se jí na některou z těch fantastických historek zeptám,“ odpověděla mu Kateřina. „A neomlouvejte se, prosím vás. Takové věci se stávají. Nenecháme si tím přece zkazit večer.“

„To v žádném případě ne. Ostatně žádný div, že ve vás paní Apolena viděla Milost a chovala se k vám jako k vrchnosti - vy totiž dnes vypadáte skutečně jako princezna!“

Oba se pak dali do smíchu a připojili se konečně ke společnosti.

Jen Růženě Novákové nezvlnil rty ani náznak úsměvu, když provázela Kateřinu pohledem do hradních komnat.

Dobrá nálada, kterou v ní vzbudil Nikolin vynucený odjezd, vzala rázem zasvé.

„Tak tohle je naše nová průvodkyně po hradě Zelená Hůrka, paní doktorka Králová. Škoda jen, že se u nás zdrží pouze přes prázdniny,“ představil František Novák Kateřinu postarší dvojici.

„Melanie Rypková je v naší obci po léta knihovnicí a Josef Málek zde zase působí jako náš archivář a kronikář v jedné osobě,“ obrátil se pak ke Kateřině.

Pohledem však přitom nepřestával pročesávat zaplněné hradní prostory, jako by po někom pátral.

„O vaší knihovně, a hlavně o místní kronice jsem toho slyšela už hodně. Myslíte, že bych se u vás mohla někdy zastavit? Zajímám se o historii

Zelené Hůrky a budu vděčná za každou informaci a nový poznatek,“ svěřila se oběma Kateřina.

„Bude nám potěšením,“ rozzářila se Melanie Rypková. Byla to nevysoká hubená osůbka, asi šedesátiletá, v přísných tmavých šatech, ozdobených pouze malou, nevtíravou broží. V hnědých očích za silnými brýlemi v kovových obroučkách jí však plál mladický zápal. Bylo patrné, že ji s archivářem Málkem, rovněž šedesátníkem se silnými brýlemi, a navíc s olysalou hlavou, nepojí jenom zájem o knihy. „V naší knihovně máme vzácný opis staré grunštejnské kroniky. Řeči o tom, že jde o falzum, jsou nepravdivé a nepodložené a my dva tady s panem Málkem.“

„Promiňte na chvilku,“ vpadl jí náhle do výkladu Novák. „Tamhle jsem ale zahlédl Baldusovy. Musím jim Kateřinu představit dřív, než se zase vytratí. Znáte to, nikdy se moc dlouho nezdrží. Hned se k vám vrátíme.“ A s těmi slovy popadl Kateřinu za loket a začal ji před sebou postrkovat davem.

„Jistě,“ propustil ho Málek a kývl mu na souhlas téměř majestátně, jako by propouštěl poddaného.

„Dědek jeden domýšlivá,“ nezdržel se Novák rozhořčené poznámky, sotva se ocitli s Kateřinou z Málkova doslechu. „Chová se, jako by mu Grunštejn patřil! Určitě o tom někde vyhrabal nějaký doklad, na to bych vzal jed! A teď si hraje na hraběte!“ Obrátil se pak omluvně ke své společnici: „Promiňte, že jsem vás odtamtud tak rychle odvlekl, ale byl bych opravdu rád, kdybyste se seznámila s Baldusovými. Nebýt jejich štědré finanční podpory, nebyla by rekonstrukce Zelené Hůrky zdaleka u konce. Jak to tak vidím, dneska večer se dlouho nezdrží, protože... no... mladá paní Baldusová jako obvykle poněkud... přebrala. Na těchhle lidech mi moc záleží, Kateřino. Závisí na nich další osud Grunštejna.“

Novák poté přešel do zasvěceného šepotu. „Jsou nepředstavitelně bohatí, myslím Baldusovi, a já doufám, že nám nějak přispějí i tentokrát, a to na opravu té třetí hradní věže. Je to prostě ostuda, že je pořád nedostupná. Baldusovi s naším krajem v překvapivě krátké době doslova srostli. A to si představte, že je sem zavála pouhá náhoda při jedné ze služebních cest. Nějak se jim tu myslím porouchalo auto, a tak se byli nuceni v Zelené Hůrce pozdržet... a už tu zůstali. Před nějakou dobou si koupili nedaleko odtud dům, co dům, je to bývalý klášter. A měla byste vidět, jak to tam zrenovovali. Zdá se, že se tu usadí natrvalo. Pomůžete mi s tím nějak?“

„Myslíte jako s tím, jak je nějak šikovně pumpnout o tučnou dotaci na opravy našeho hradu?“ zeptala se ho se smíchem.

„Přesně tak,“ zazubil se na ni lišácky Novák. „Výstižněji bych to formulovat nesvedl!“

„Jasná zpráva, jak by řekla naše pokladní Venuše,“ přikývla Kateřina a začala se za Novákem drát davem k potencionálním mecenášům.

„Zaslechl jsem sice něco o tom, že budete mít na Zelené Hůrce novou sílu, ovšem netušil jsem, pane Nováku, že se vám podaří získat někoho takhle okouzlujícího!“ Tomáš Baldus se sklonil a políbil Kateřině dvorně ruku.

Ta se jenom rozpačitě zasmála. Kastelán Novák ji stačil představit dobré desítce hostů, než se prodrali k Baldusovým, vždy to však mělo společensky oficiální ráz. Baldusovo rytířské gesto jí připadalo laciné jako z operety. „Ráda vás poznávám, pane Baldusi.“

„Tome, prosím!“ Tomáš Baldus upřel na Kateřinu dlouhý pohled a v opálené tváři mu v úsměvu blýskly zářivě bílé zuby. Byl to skvěle udržovaný čtyřicátník s kaštanovými vlasy jen lehce prošedivělými na skráních, což mu ještě dodávalo na větší přitažlivosti. Nemít ty oči modrédalo by se tvrdit, že je jeho pohled uhrančivý, napadla Kateřinu obvyklá fráze z pokleslých románů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtvrtý jezdec Apokalypsy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.