Horror school
Příšerná učitelka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Charles Gilman

Horror school – Příšerná učitelka – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

PÁTÁ

Mac řekl chlapcům, aby si skočili pro ponožky a tenisky a pak se hlásili ve školním bufetu, kde jejich spolužáci čekají na evakuaci. Robert s Glennem šli místo toho rovnou do knihovny. Kdykoli se ve škole dělo něco divného, vždycky spěchali pro dobrou radu ke knihovnici, paní Laviniové.

Byla jejich nejdůvěryhodnější spojenkyní – jedinou dospělou osobou, která o škole věděla pravdu. Zároveň byla sestrou Crawforda Tillinghasta a společně s Robertem a Glennem pracovala na tom, aby plány jejího bratra překazili.

Většinou ji našli za výpůjčním pultem knihovny. Dnes tam však stála nějaká neznámá žena. Měla úzký dlouhý obličej a tmavé vlasy vyčesané do drdolu. Když chlapce uviděla, zamračila se. „Knihovna je zavřená,“ oznámila jim.

„Kde je paní Laviniová?“ zeptal se Glenn.

Žena se napřímila. „Onemocněla. Já se jmenuju slečna Carcassová a budu zatím učit všechny hodiny v knihovně.“

Robert už chodil do této školy dost dlouho, aby znal všechny učitele, kteří sem chodili suplovat. Tuhle ženskou tady ale nikdy neviděl. V nose ho zalechtala nějaká zvláštní vůně, uvědomil si, že je to parfém slečny Carcassové.

Glenn si objal ramena. „Vždyť tu mrzne,“ řekl. „Je zapnuté topení?“

„Mně to nevadí,“ odpověděla. „Ve spoustě knihoven bývá průvan, ale v naší profesi jsme na to zvyklí.“

Robert si nikdy předtím žádného průvanu ve škole nevšiml. Nikudy sem nezatékalo, netáhlo, okna dobře doléhala. Budova byla prakticky úplně nová, dostavěná před šesti měsíci.

„Něco tu nehraje,“ řekl a postoupil dál, aby se lépe podíval.

Slečna Carcassová vyskočila ze židle a zastoupila mu cestu. Při chůzi divně kulhala, jako by měla jednu nohu kratší nebo se jí špatně ohýbala kolena. Takhle zblízka byl její parfém úplně omamný. Nepříjemná směsice vůně kvetoucích růží a pachu spálených vlasů.

Robert se podíval za ni, do počítačové laboratoře, a uviděl, že na jedné klávesnici leží vrstva sněhu. Dokořán otevřeným oknem sem vítr hnal další přívaly vloček. „Ten počítač se zničí!“ vykřikl.

„Safra,“ řekla slečna Carcassová, klidně došla k oknu a zavřela ho. „Zdá se, že někdo zapomněl zavřít okno.“ Očividně ji nezajímalo, že počítač nejspíš vzal za své. „A teď, chlapci, musíte jít. Můžete jít do bufetu za ostatními nebo vás pošlu rovnou do ředitelčina chřtánu.“

Chlapci na ni zírali.

„Chtěla jste říct do ředitelny?“ zeptal se Glenn.

Slečna Carcassová se zamračila. „Vždyť jsem to řekla.“

Chlapci si vybrali školní bufet.

„Něco se děje,“ zamumlal Glenn cestou.

„Jo,“ souhlasil Robert. „Něco se určitě děje.“

ŠESTÁ

Když chlapci dorazili do školního bufetu, Robertova matka stála na nízkém stupínku v čele místnosti s mikrofonem v ruce a mluvila k žákům. „Dávejte všichni pozor,“ říkala právě. „Toto je velice nebezpečná situace. Už napadlo skoro deset centimetrů sněhu…“ Zbytek věty zanikl v radostném jásotu a potlesku.

Robert neměl velkou radost, když jeho matka začala pracovat v Lovecraftově základce, ale musel přiznat, že mu v novém zaměstnání připadala mnohem šťastnější. Velice ráda pomáhala dětem a často se chlubila, že Lovecraftova základní škola je jednou z nejlepších v celé oblasti. Ale zdálo se, že si vůbec nevšímá, jaké divné věci se tam každou chvíli dějí.

„Podívejte se všichni z oken,“ řekla paní Arthurová. Za normálních okolností z nich byl vidět velký upravený trávník a dlouhá klikatá silnice, která vedla do města. Dnes pohled z okna připomínal velkou sněžící kouli. „Jde o sněhovou bouři, která kriticky snižuje viditelnost. Kdybyste vyšli ven, neviděli byste žádným směrem dál než nejvýš na dva metry. Člověka to úplně dezorientuje a to je velice nebezpečné. Proto dnes nikdo z žáků nesmí opustit školu bez dozoru dospělé osoby.“

Mnozí žáci začali dělat obličeje a pár jedinců nahlas zaúpělo, ale paní Arthurová řekla, že to myslí vážně. „Jestli jsou vaši rodiče už zde, můžete s nimi odjet. Ostatní pojedou autobusem. Začneme se teď řadit po jednotlivých třídách. Všichni z učebny 115 se teď prosím seřaďte u dveří!“ Zatleskala. „No tak, zvedejte se!“

Ostatní učitelé pomáhali řadit žáky do spořádaného zástupu. Když paní Arthurová zahlédla svého syna, spěchala k němu.

„Kde jsi byl?“ zvolala. „Všude jsem tě hledala.“

„Promiň,“ krčil rameny Robert. „Byl jsem –“

„Poslyš, Roberte, nenastupuj do autobusu. Mám na parkovišti auto, a jakmile se tady o všechny postaráme, odvezu nás domů.“ Otočila se na Glenna, který k nim skoro denně chodil na večeři a byl něco jako člen rodiny. „Tebe taky, Glenne. Pojeď s námi.“

„Ne, děkuji,“ řekl Glenn. „Jestli teď pojede autobus, nastoupím do něj. Čím dřív se odsud dostanu, tím líp.“

Popadl batoh a spěchal za svou třídou. Paní Arthurová se vrátila k mikrofonu a vydávala další pokyny. Robert se posadil vzadu ke stolu a díval se z okna.

Před školou parkovalo šest žlutých školních autobusů; Šílený Mac byl venku a zuřivě prohazoval cestičky, aby žáci mohli nastoupit. Za příjezdovou cestou pobíhali po parkovišti učitelé. Jejich auta nemohla vyjet ze závějí, motory bezmocně hučely. Mezi nimi pobíhal i dopravní zřízenec, mával značkou STOP, něco na učitele pokřikoval a snažil se do toho chaosu vnést nějaký řád.

Karina dopadla na židli vedle Roberta. „To je ale Valentýn, co?“

„Promiň, že jsme se nevrátili na koncert.“ Vylíčil jí, jak zůstali s Glennem uvěznění na římse čtyři patra nad zemí a Karina jen nevzrušeně přikyvovala, jako by se podobné věci děly pořád.

„Jsem ráda, že jsi nespadl,“ řekla. „Určitě by se ti hrozně nelíbilo stát se duchem.“

„Máš u sebe Pípa a Kvika?“

„Spí v tělocvičně. Nebude ti vadit, když se o ně pár dní postarám?“

„Vůbec ne,“ řekl Robert. „Jsou moc rádi, když je hlídáš.“

Karina se jednou přiznala, že soboty a neděle jsou její nejneoblíbenější dny v týdnu, protože bývala úplně sama, uvězněná ve škole. S blížící se sněhovou kalamitou ji mohl čekat nejméně týden samoty. S Pípem a Kvikem by přece jen nebyla v prázdné škole tak opuštěná.

Paní Arthurová vyvolávala čísla dalších tříd, a žáků ve školním bufetu ubývalo. Brzy tam zůstala jen hrstka dětí.

„Měla bych odejít dřív,“ řekla Karina, „než se mě tvoje maminka bude snažit nahnat do autobusu.“

„Kam půjdeš?“

„Schovám se v šatně, než všichni odejdou. Uvidíme se až za pár dní, řekla bych.“

Robert pomyslel na valentýnské blahopřání, které měl v batohu, a usoudil, že nastala ta pravá chvíle, aby jí ho předal.

„Počkej.“

Zalovil v batohu a hledal červenou obálku, ale ta už tam nebyla. Vyndal všechny učebnice, ale přesto ji nemohl najít. Robert si byl jistý, že ji na koncertě měl – přesto nějak záhadně zmizela.

„Co hledáš?“ zeptala se Karina.

Robert si najednou s prázdnýma rukama připadal hloupě. Vyndal z kapsy rozinkovou müsli tyčinku a položil ji na okenní parapet.

„Pro Pípa a Kvika,“ vysvětlil. „Kdyby měli hlad.“

SEDMÁ

Učitelé už dávno odjeli domů, ale paní Arthurová ještě pobíhala po bufetu a udílela další pokyny, dokud i ti poslední žáci nenastoupili do autobusu. A ani potom nebyla připravená odejít. Chodila po škole a zhasínala světla.

„Musíme jet,“ popoháněl ji Robert.

„Elektřina je drahá,“ řekla paní Arthurová. „Až si ji budeš muset platit sám, vzpomeneš si na má slova. Pomoz mi najít vypínače.“

Robert pátral, jak zhasnout světla v kuchyni, když vtom se ve dveřích objevil Šílený Mac a zle se na něj mračil. „Co tady ještě děláš?“

„Promiňte,“ vypravil ze sebe Robert. „Já –“

Mac se obrátil k paní Arthurové. „Musíte jet,“ řekl. „Ze silnice je hotová klouzačka. Taková spoušť! Za chvilku už bude nebezpečné vyjet autem.“

„Já jen zhasínám světla,“ vysvětlovala paní Arthurová.

„Já je zhasnu,“ řekl Mac. „Je to moje práce. Vezměte svého syna a odjeďte, než bude pozdě.“

Robertovi spadl kámen ze srdce. Zdálo se, že v tom zmatku s vánicí Mac úplně zapomněl, že chtěl jeho mamince žalovat, jak je viděl lézt po římse.

„A co vy?“ zeptala se paní Arthurová.

„Já mám svůj náklaďák. Odjedu hned po vás,“ slíbil Mac. „Vy ale už prosím opravdu jeďte! A jeďte opatrně.“

Robert a jeho matka si posbírali věci a vyšli hlavním vchodem z budovy. Cestička, kterou Mac proházel, už byla zase zapadaná čerstvým prašanem. Nepřeháněl: sníh se z nebe sypal nezadržitelně a hustě.

Navzdory vánici se Robert s maminkou na chvilku zastavili a obdivovali tu zvláštní, nezvyklou krásu okolí – zvlněné trávníky pokryté sněhovou peřinou, stromy jako pocukrované. Všechny autobusy už odjely. Všichni žáci už byli pryč, až na jednoho kluka, který stál u stožáru lampy, třásl se jak osika a vyhlížel na silnici: byl to Lionel Quincy.

Paní Arthurová spěchala k němu. „Co tu děláš?“ zvolala. „Proč jsi nenastoupil do autobusu?“

Zkřížil paže na prsou. „Nemám rád autobusy.“

„A jak se dostaneš domů?“

Lionel zvedl mobil. „Nechal jsem tátovi vzkaz v hlasové schránce. Aby mi poslal řidiče.“

Robert neměl Lionela příliš v lásce. Pořád se před ostatními vytahoval, že jeho otec je zakladatelem webových stránek PerfectPrice v ceně milionů dolarů. Do Dunwiche se přestěhovali teprve nedávno a Lionel se jen chlubil, kolik má v New Yorku bohatých spolužáků.

Paní Arthurová se zamračila. „Dovol, abych ti něco vysvětlila, Lioneli. Toto je nouzová situace. Žádný osobní řidič se do takové sloty nevydá. Měl jsi odjet autobusem.“

„Tak dobře,“ pokrčil Lionel rameny. „Zavolejte mi další autobus a já jím odjedu, ano?“

„Žádný autobus už nepřijede! Ten poslední jsi zmeškal!“ Zavrtěla nevěřícně hlavou. „Budu tě muset odvézt domů sama. Kde bydlíš?“

„Počkej, cože?“ ozval se Robert.

„Nahoře na Skalách,“ řekl Lionel.

Na Skalách stály ty nejkrásnější domy ve městě – obrovská sídla vystavěná na útesech s výhledem na oceán. Ale vedla tam silnice, která stoupala do velice strmých kopců.

„Naším autem tam nevyjedeme,“ prohlásil Robert.

„Musíme to zkusit,“ řekla paní Arthurová. „Všichni ostatní jsou pryč. Nemůžu ho tady nechat čekat ve vánici.“

Vydali se s námahou po příjezdové cestě, se skloněnými hlavami odolávali náporům větru. Robert se bořil do sněhu až po kotníky. Na parkovišti stál už jen školníkův náklaďák a maminčina malá dvoudvéřová honda; pod vrstvou sněhu připomínala velký žužu bonbon. Robert oprašoval rukavicemi sníh z okének a paní Arthurová škrabkou odstraňovala námrazu z předního a zadního skla. Lionel stál s rukama v kapsách a čekal, až s tím budou hotovi.

„To stačí,“ řekla paní Arthurová. „Nastupte.“

Lionel se nasoukal na zadní sedadlo a ohrnul nos. „Divně to tu smrdí.“

„Na to si zvykneš,“ řekla paní Arthurová. „Měli jsme v říjnu takovou nehodu.“ Šlo o to, že Robert jednou zapomněl zavřít okénko, do auta napršelo a namoklé sedadlo od té doby plesnivělo. Robert byl rád, že maminka nezacházela do žádných podrobností.

Lionel si přetáhl přes nos a pusu okraj mikiny. „Nemůžete aspoň pootevřít okénko nebo něco?“

„Pojedeme vánicí,“ připomněla mu paní Arthurová. „Nebudu otvírat okénka.“

Otočila klíčkem zapalování, motor zabublal, ale nenaskočil. Nebylo to nic zvláštního; když byla opravdu zima, museli ho vždycky dlouho přemlouvat.

Lionel se naklonil dopředu. „Co se děje?“

„Nic se neděje,“ řekl Robert.

Paní Arthurová to zkusila znovu a motor zoufale zasténal. Na přední sklo hustě padal sníh a v autě se pomalu šeřilo.

„Něco se děje,“ řekl Lionel. „Když otočíte klíčkem v zapalování, měl by motor naskočit.“

„Však naskočí,“ řekla paní Arthurová.

Zkusila to znovu: bezvýsledně.

„Dej mu chvilku času,“ řekl Robert. „Nech ho odpočinout.“

Na sklo plácaly velké vločky sněhu a zaplňovaly každou volnou mezeru jako kousky papírové skládačky.

Lionel opět vyndal mobil a vyťukal číslo. „Zkusím znovu zavolat tátovi,“ řekl. „Určitě pro nás může někoho poslat.“ Držel telefon u ucha, chvilku čekal a pak se zamračil. Zdálo se, že mobil nefunguje.

„Ještě jeden pokus,“ řekla paní Arthurová.

Otočila klíčkem a tentokrát, světe div se, motor začal příst jako kočka, jako by se předtím vůbec nic nestalo.

„Připoutejte se,“ řekla.

Arthur s Lionelem si připnuli pásy a paní Arthurová spustila stěrače, takže na předním skle se vytvořily průzory. Sešlápla pedál plynu, ale kola jen bezmocně prokluzovala. Na okamžik to vypadalo, že nevyjedou.

Ale pak kola zabrala, vůz vyrazil z parkoviště a vytvářel čerstvé stopy uprostřed příjezdové cesty.

Byla to úzká, asi půl kilometru dlouhá silnička, která vedla kolem školy, sportovního hřiště a tenisových kurtů. Paní Arthurová se nakláněla dopředu, oběma rukama svírala volant a auto se šinulo asi dvacetikilometrovou rychlostí vpřed.

„Tohle bude trvat celou věčnost,“ bědoval Lionel.

Paní Arthurová si ho nevšímala. Sníh zasypával přední sklo a stěrače ho nestíhaly odhrnovat. Otočila volantem, protože vjížděla do mírné zatáčky, tam, kde cesta vedla hustým lesíkem borovic. Sníh už dosahoval až nad obrubník a bylo těžké určit, kde končí vozovka a začíná les.

„Musíš jet rychleji,“ radil jí Robert.

„Moc to klouže.“

„Nevyjedeme na kopec.“

Cesta totiž končila příkrým stoupáním, než se napojila na Philips Avenue, hlavní silnici vedoucí do města. Paní Arthurová sešlápla plynový pedál ještě víc a zrychlila na padesátku.

„Ještě rychleji,“ pobízel ji Robert. „Potřebujeme se rozjet.“

„Je to moc nebezpečné,“ odporovala paní Arthurová. „Nevidím na cestu.“

„Uvízneme tu.“

„To je lepší než narazit do stromu.“

Ale přesto zrychlila a vytáhla rychlost na šedesátku. Auto odmítalo jet rovně; klouzalo zleva doprava, pod sněhem byl led. Stěrače rozhazovaly sníh po skle a kopec nebylo v té chumelenici vůbec vidět, ale Robert pořád čekal, že ho ucítí, věděl, že přitažlivá síla stoupání auto zpomalí.

A pak se to najednou stalo.

Uprostřed cesty stálo nějaké větší modré auto, zapadlé ve sněhu.

„Mami!“ vykřikl Robert.

Paní Arthurová strhla volant a dupla na brzdy, ale pozdě. Robert vymrštil ruce, aby se chránil před nárazem, a jejich honda najela s nepříjemným křachnutím do uvízlého vozidla.

OSMÁ

Když Robert zas otevřel oči, měl na obličeji a na prsou sníh. Zdálo se, že je venku, ale zároveň byl pořád připoutaný. Na klíně měl plno malých třpytících se diamantů. Sklonil se a nabral je do hrsti.

Jsem bohatý, pomyslel si.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se paní Arthurová. „Roberte, zlatíčko, slyšíš mě? Nestalo se ti nic?“

A najednou, jako by se probudil ze sna, byl Robert zase v hondě. Uvědomil si, že se jen dívá ven; boční okénko se roztříštilo a diamanty v klíně byly ve skutečnosti jen malé úlomky rozbitého skla.

„Jo, jsem,“ řekl. „Nic mi není.“

Paní Arthurová se otočila k Lionelovi. „A co ty? Je všechno v pořádku?“

„Nechte mě být,“ řekl. „Nic tady není v pořádku.“

Paní Arthurová rychle vystoupila. Robert chtěl otevřít dvířka, ale ta se ani nehnula. Smetl si střepy z klína, pak přelezl přes sedadlo řidiče a vystoupil druhou stranou.

Robert tou cestou chodil denně už šest měsíců – ale když ji teď viděl pohřbenou pod sněhem, připadala mu úplně neznámá. Mohli být stejně dobře na Aljašce.

Paní Arthurová už pomáhala druhé řidičce z auta. Byla to vysoká hubená žena, která při chůzi kulhala. Robert v ní poznal slečnu Carcassovou, která je s Glennem vyhnala z knihovny.

„Moc se vám omlouvám,“ říkala. „Je to všechno moje chyba.“

Robertova matka ji vzala kolem ramen. „Jste v šoku. Chci, abyste se uvolnila a zhluboka se nadechla. Máte kabát?“

Slečna Carcassová na sobě měla jen modrý rolák a pohodlné kalhoty – žádnou čepici, šálu, ani rukavice. „Bohužel jsem ho zapomněla,“ řekla. „Tolik jsem už chtěla jet domů, že jsem asi vůbec nepřemýšlela.“

Paní Arthurová podala Robertovi klíčky od jejich auta. „Dones z kufru tu piknikovou deku. Musíme paní udržet v teple.“

Robertovi nešla slova slečny Carcassové do hlavy. Odemykal kufr auta a říkal si: kdo odejde ze školy do vánice a zapomene si vzít bundu?

Podal deku mamince a ta do ní slečnu Carcassovou zabalila. Takhle zblízka, i uprostřed vánice, pořád cítil ten její hrozný parfém. Slečna Carcassová právě vysvětlovala, že se sice snažila, ale kopec se svým autem prostě nevyjela. „Zkoušela jsem to třikrát, ale hrozně to klouže. A teď jsme tu uvízli. Co budeme dělat?“

Obě auta byla nepojízdná, potřebovala odtahovou službu. A obě už mizela pod vrstvou bílého sněhu, jako by se je okolní krajina snažila pohltit.

„Pojedu stopem do města,“ nabídl se Robert. „Seženu někoho dospělého a přivezu pomoc.“

„Ani nápad,“ prohlásila paní Arthurová. „Je to příliš nebezpečné.“

„Tady zůstat nemůžeme. Co budeme dělat?“

Kolem se proháněl vítr, táhle a vytrvale kvílel mezi stromy. Robert se otočil směrem k městu – nebo spíš tím směrem, kde asi tak mohlo být. Neviděl dál než na krok. Vítr fičel tak silně, že sotva udržel oči otevřené. Vytí sílilo a bylo stále hlasitější, a Robert si uvědomil, že to není vítr.

Byl to zvuk nějakého motoru.

„Auto!“ vykřikl.

Maminka na něj jen vytřeštila oči.

„Něco jede! Uhněte z cesty!“

Pak se poryvy větru ztišily a paní Arthurová motor taky uslyšela. Namáhavě kvílel a hluk ještě zesílil, jak vůz dojel na kraj kopce. Vzala slečnu Carcassovou pod paží a rychle ji odváděla na bezpečnější místo. Robert šel za nimi, ale vtom si uvědomil, že Lionel Quincy ještě sedí v autě. Ve skutečnosti ležel na zadním sedadle, oči měl zavřené a poslouchal ze sluchátek nějakou hudbu.

„Lioneli!“ Robert rychle otevřel dvířka, natáhl se dozadu a strhl mu sluchátka. „Někdo sem jede!“

„Je to můj řidič?“

„Ne, není to tvůj řidič. Vylez rychle z auta!“

Vánicí zasvítila přední světla přijíždějícího vozu, odrazila se ve zpětném zrcátku a Lionel najednou pochopil, v jakém je nebezpečí: snížená viditelnost, dvě nabouraná auta a není čas zastavit. Popadl svůj mobil a vyskočil z hondy právě ve chvíli, kdy se z chumelenice vynořil černý náklaďáček.

Jeho řidič strhl volant a dupl na brzdy, ale setrvačná síla vrhla vůz dopředu; narazil do hondy a přimáčkl ji k prvnímu vozu; bylo slyšet skřípění kovu a hlasité bum!, jak praskla pneumatika. Náraz byl tak silný, že se z okolních stromů sypal sníh.

„Ach ne,“ vydechla paní Arthurová.

Dvířka náklaďáku se prudce otevřela a ven vyskočil Šílený Mac, oči vytřeštěné leknutím. „Stalo se něco?“ ptal se hned. „Je někdo zraněn?“

„Nic se nám nestalo,“ hlásil Robert.

Mac se rozběhl ke zničeným vozům a prohlížel je. Teprve když se přesvědčil, že v nich nikdo nesedí, zastavil se a nabral dech.

„Je mi to moc líto,“ řekl. „Neviděl jsem vás a pak už bylo pozdě.“

„My víme,“ řekla paní Arthurová. „Stalo se nám totéž.“

Mac zkoumal škody na svém vozidle. Bylo nahnuté dopředu, přední pneumatika prázdná. Reflektory rozbité. Kapota s chladičem vmáčknutým dovnitř vypadala jako harmonika. Robert si pomyslel, že nepoškozené části vozu nevypadají o moc lépe. Byla to stará rachotina, přinejmenším třicetiletá, všude samá promáčklina a škrábanec. Ale Mac vypadal zdrceně.

„Myslím, že bych měl jít do města pro pomoc,“ řekl Robert. „Je to naše jediná šance.“

Mac zavrtěl hlavou. „Nebuď blázen. V tomhle počasí tam nedojdeš.“

„Přesně tak,“ souhlasila paní Arthurová. „Zůstaneme pohromadě.“

Lionel znovu zkoušel volat, chodil dokola s telefonem nad hlavou a lovil signál. Když se mu to nepodařilo, hodil mobil na zem a dupl na něj. „Zatracený levný krám!“

„Uklidni se,“ řekl Mac. „Je to kvůli té bouři,“ vysvětloval mu. „Přerušila signál. Telefon funguje.“

Už ne, pomyslel si Robert. Kousky rozšlápnutého mobilu se válely na silnici. Robert si vzpomněl, kolikrát na mamince loudil mobilní telefon, ale ona mu vždycky odpověděla, aby si na něj našetřil sám.

„Macu, a co škola?“ zeptala se paní Arthurová. „Máte přece klíče, ne?“

Přikývl. „To je dobrý nápad. V ředitelně je pevná linka,“ řekl. „Můžeme zavolat pomoc a zůstat tam, než někdo přijede.“

Vzali si věci z aut a vydali se na dlouhý pochod zpátky do školy. Slečna Carcassová se v hlubokém sněhu sotva vlekla; Mac ji popadl kolem pasu a pomáhal jí. „Opatrně!“ řekla. „Ne tak zhurta!“

„Ale jděte, vždyť se nic neděje,“ odbyl ji.

Klopýtla vpřed a něco jí vypadlo. Robert se zastavil, aby to zvedl, a zjistil, že je to slizká červená žížala, dlouhá skoro dvacet centimetrů. Nechal ji ležet a rychle skupinu dohonil.

„Mrzí mě, že jste si naboural auto, Macu,“ řekla paní Arthurová.

„Auta se dají nahradit,“ odpověděl Mac. „Máme štěstí, že se nikdo z nás nezabil.“

„Jsou osudy horší než smrt,“ řekla slečna Carcassová.

„Co tím myslíte?“ zeptal se Robert.

„Je v šoku,“ pošeptala paní Arthurová Macovi. „Od té nehody je trochu mimo.“

„Mám na mysli to, že lidé se vždycky báli umírání,“ pokračovala slečna Carcassová. „Ale v tomhle vesmíru existují horší věci. Síly, které přesahují naše vědění a chápání.“

„Jaké například?“ zajímal se Robert.

„Prosím tě,“ přerušila ho maminka. „Soustřeďme se na pozitivní věci!“

Vynořili se z borového lesíka a vánice je znovu obklopila; připomínala spíš písečnou než sněhovou bouři. Robert nikdy nic takového nezažil. Naštěstí Macův náklaďák udělal ve sněhu dostatečně hluboké stopy. Po několika minutách chůze se jim škola pomalu vynořila před očima.

„Půjdeme hlavním vchodem,“ řekl Mac. „Měl by být hned naproti.“

Budova byla v šeru vánice tmavá a vypadala zlověstně. Všechna světla byla zhasnutá, jen v jedné třídě ve druhém poschodí se svítilo. V okně seděla Karina Ortizová a dívala se na padající sníh.

Paní Arthurová ji uviděla a dech se jí zatajil.

„Někoho jsem tam zapomněla!“

DEVÁTÁ

Karina sehrála tak přesvědčivé divadlo, až si Robert musel pořád připomínat, že kamarádka jen předstírá , že je vyděšenou žačkou, na kterou tu v tom zmatku zapomněli. Dokonce se jí podařilo vymáčknout i nějaké falešné slzy. „Já ne-ne-nevím, jak se to stalo,“ vzlykala. „Četla jsem si v knihovně a asi jsem usnula. Když jsem se probudila, všichni byli pryč. A nikde se nesvítilo. Hrozně jsem se bála. Když jsem si pomyslela, že jsem tu zamčená úplně sama –“

„No tak, no tak,“ konejšila ji paní Arthurová a chtěla ji obejmout. Karina včas uhnula. „Už jsme se někdy viděly? Byla jsi u mě minulý měsíc na té oční a ušní prohlídce?“

V Lovecraftově základce žákům jednou ročně zdravotnice kontrolovala zrak a sluch. Tedy všem živým žákům.

„Setkaly jsme se na té oslavě svátku Halloween,“ připomněla jí Karina. „Jak tenkrát Roberta zvolili předsedou školní rady. Jsem Karina Ortizová.“

„Aha, říkala jsem si, že tě odněkud znám,“ přikývla paní Arthurová.

Stáli všichni ve vestibulu hned u hlavního vchodu. Nikdo si zatím nesundal čepici ani rukavice nebo šálu, všichni byli na kost promrzlí. Slečna Carcassová stála nejblíž dveří, dívala se do husté vánice a chvílemi zamžourala, jako by něco hledala.

„Pojďme do ředitelny,“ řekl Mac.

Vyndal své klíče a odemkl ji, vešli za ním dovnitř. Byla tam jedna velká místnost se čtyřmi stoly pro sekretářky, z které se vcházelo do menších oddělených kanceláří; v jedné sídlila ředi telka a každý její zástupce měl také svou kancelář. Paní Arthurová šla k telefonu a volala na číslo záchranné služby. Mac pustil televizi a hledal předpověď počasí. Slečna Carcassová přešla k oknu, vytáhla žaluzie a zase se dívala, jak venku zuří vánice.

Karina stála vedle Roberta. „Co jí je?“

„Máma si myslí, že je v šoku,“ řekl Robert, „ale já si všiml už před tou nehodou, že je nějaká divná.“ Vylíčil jí slečnino zvláštní chování v knihovně.

„Něco drží v ruce,“ zašeptala Karina. „Podívej se na ni. Co to dělá?“

Byl to nějaký malý zlatý předmět, který se podobal kapesním hodinkám – ale na ciferníku byla čísla od jedné do stovky. Robert se naklonil blíž, aby se lépe podíval, a zjistil, že ručička ukazuje na číslo osmnáct. Slečna Carcassová si všimla, že ji Robert pozoruje, a schovala hodinky do kapsy.

„Pojďte všichni sem!“ volal Mac.

Našel mezitím kanál, kde vysílali předpověď počasí. Meteoroložka stála před pohyblivou mapou massachusettského pobřeží. Většina pláží byla bez sněhu, sněžilo jen kolem Dunwiche. „Nikdy jsme nic takového nezaznamenali,“ říkala právě žena na obrazovce. „Jde o velmi malou sněhovou bouři na území asi šestnácti kilometrů, podle všeho se drží nad městem Dunwich. Jeho obyvatelé mohou očekávat, že do zítřejšího rána napadne až sto dvacet centimetrů sněhu. Znovu opakuji, že jsme nikdy nic podobného nezažili.“

Karina se obrátila k Robertovi. „Mně se to nějak nelíbí.“

Robert přesně věděl, co má Karina na mysli: bylo to moc divné, aby to byla náhoda. Pokud měl Crawford Tillinghast schopnost zkonstruovat celou jinou dimenzi, určitě dokázal vyrobit i trochu sněhu.

Ale proč?

„To bude tím globálním oteplováním,“ prohlásil Mac. „Působí všechny tyhle šílené výkyvy počasí. Hurikány, tsunami a teď tohle. Kdy se ti hloupí politici konečně probudí a uvědomí si to?“

Na druhém konci ředitelny začala paní Arthurová křičet do telefonu: „Haló, slyšíte mě? Jste tam ještě?“

„Co se děje?“ zeptal se Robert.

„Přerušili nás,“ řekla a zavěsila. „Asi spadly dráty. Ale podařilo se mi dovolat se na policii. Vědí, že jsme tady a pošlou pro nás záchrannou skupinu.“

„Fantastické,“ řekl Mac.

„Je tu ale jeden problém,“ dodala. „Dostanou se sem, teprve až se bouře přežene. Nejdřív zítra ráno.“

Chvilku to trvalo, než všem došlo, co říká.

„To si děláte legraci!“ zvolal Lionel.

„Nikdo z nás z toho nemá radost,“ odpověděla paní Arthurová.

„Já tu nezůstanu přes noc. Musíte promluvit s náčelníkem Russellem. Je to kamarád mého otce.“

„Já jsem mluvila s náčelníkem Russellem.“

„Ví, že jsem tady?“

„Ví, že jsme všichni tady. Ví, že jsme v pořádku.“

„Ale my nejsme v pořádku,“ odporoval Lionel. „Co budeme jíst? Kde budeme spát? Na podlaze?“

Karina obrátila oči v sloup. „To přežiješ.“

Pokud ta zpráva slečnu Carcassovou nějak rozrušila, nedala to najevo. Dál hleděla z okna a občas pohnula rty, jako by si něco pro sebe šeptala.

„Buďme vděčni za to, co máme,“ řekla paní Arthurová. „Jsme v teple, máme tu léky a zásoby, v bufetu je spousta jídla. Dokonce je tu i televize a internet. Když se to tak vezme kolem a kolem, máme docela kliku.“

„Přesně tak,“ souhlasil Mac. „Spousta lidí je na tom teď hůř. Lidi bez přístřeší, vody a tepla, lidi, kteří dokonce nemají ani –“

A vtom, zničehonic, televize zhasla.

A všechna světla v ředitelně zablikala a zhasla taky.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .