LÍBALI JSME SE

DAVID LEVITHAN

Přeložila Kateřina Ešnerová

Text Copyright © 2012 by David Levithan

Translation © Kateřina Ešnerová, 2015

ISBN 978-80-7447-954-0

Pro tři velmi rozdílné důvody,

bez nichž by tato kniha nikdy nevznikla.

Věnuji ji Robertu Levithanovi,

Matty Daleyovi

a Michaelu Cartovi.

Nemůžete vědět, jaké to teď pro nás je - vždycky budete o krok pozadu. Buďte za to vděční.

Nemůžete vědět, jaké to pro nás bylo tenkrát - vždycky budete o krok napřed. Za to buďte taky vděční.

Věřte nám: Mezi minulostí a přítomností je takřka dokonalá rovnováha. Zatímco z nás se stává vzdálená minulost, z vás se stává budoucnost, kterou si uměl jen málokdo z nás představit.

Je těžké o něčem takovém přemýšlet, když vás zaměstnává snění nebo milování nebo šoustání. Ztratí se vám kontext. Jsme duchovní břímě, které si nesete, stejně jako to svých prarodičů nebo kamarádů z dětství, co se odstěhovali. Snažíme se, aby bylo co nejlehčí. A zároveň při pohledu na vás nemůžeme nepomyslet na sebe. My byli kdysi ti, kdo snili a milovali a šoustali. My byli kdysi ti, kdo žili, a potom jsme byli ti, kdo umírali. Všili jsme se, steh po stehu, do vašich životních příběhů.

Kdysi jsme byli jako vy, jen náš svět nebyl jako ten váš. Nemáte tušení, jak blízko jste byli smrti. Před jednou dvěma generacemi byste tu byli dost možná s námi. Nesnášíme vás. Ohromujete nás.

Je pátek večer 20:07 a Neil Kim na nás právě myslí. Je mu patnáct a jde ke svému příteli Peterovi. Chodí spolu rok a Neila nejdřív napadne, jak se to zdá být dlouho. Od začátku mu všichni říkali, že jim to nevydrží. Ale teď mu přijde, že i kdyby to nevydrželo navždycky, vydrželo to už dost dlouho, aby to něco znamenalo. Peterovi rodiče se k Neilovi chovají jako by byl jejich vlastní, a přestože Neilovi rodiče jsou pořád ještě střídavě zmatení a ustaraní, nezavřeli mu žádné dveře.

Neil má v batohu dvě DVD, dvě láhve dietní coly Dr Pepper, těsto na sušenky a sbírku básní. Nic víc než tohle - a Petera - nepotřebuje, aby mu blesklo hlavou, jak obrovské má štěstí. Štěstí ale vlastně je, jak jsme zjistili, součástí neviditelné rovnice. Dva bloky od Peterova domu to Neil letmo nahlédne a zasáhne ho pocit hluboké, bezejmenné vděčnosti. Uvědomí si, že za své štěstí vděčí i svému místu v dějinách. V myšlenkách na okamžik zalétne k nám, kdo jsme tu byli před ním. Nejsme pro něj jména nebo tváře; jsme abstraktní pojem, síla. Jeho vděčnost je ojedinělá - kluk bude mnohem spíš vděčný za dietní colu než za to, že je živý a zdravý a může si v patnácti vykračovat ke svému příteli bez nejmenších pochyb, zda je to tak správně.

Netuší, jak je krásný, když stoupá po cestičce a zvoní na zvonek. Netuší, jak krásné jsou najednou obyčejné věci, když zmizí.

Jste-li teď teenageři, nejspíš jste nás nijak zvlášť neznali. Jsme vaši stínoví strýci, vaši andělští kmotři, nejlepší mámini nebo babiččini kamarádi z vejšky, autoři té knížky, co jste našli v knihovně v sekci gay literatury. Jsme postavy ve hrách Tonyho Kushnera nebo jména na prošívané dece, která se už vyndává jen zřídka. Jsme duchové zbývající starší generace. Znáte některé naše písničky.

Nechceme vás sužovat přílišnou zasmušilostí. Nechceme, aby náš odkaz byl vážný. Tak byste svůj život žít nechtěli, a ani byste tak nechtěli být vzpomínáni. Bylo by chybou vidět naši podobnost v našem umírání. Žití bylo důležitější.

Naučili jsme vás tančit.

Je to tak. Koukněte na Tariqa Johnsona na parketu. No fakt - koukněte na něj. Metr devadesát, osmdesát kilo a to vše lze tím správným oblečením a tou správnou písničkou proměnit v masu bezstarostné radosti. (Ty správné vlasy tomu taky pomáhají.) Zachází se svým tělem, jako by bylo z ohňostrojů načasovaných přesně do rytmu. Tančí sám, nebo tančí se všemi v místnosti? Chcete slyšet tajemství? Na tom nesejde. Strávil dvě hodiny na cestě, aby se dostal do města, a až to všechno skončí, bude mu trvat víc než dvě hodiny dostat se zpátky. Ale stojí to za to. Svoboda není jen o volení a sňatcích a líbání se na ulici, i když to všechno je důležité. Svoboda je taky o tom, co si sami sobě dovolíte. Sledujeme Tariqa, jak sedí na hodině španělštiny a kreslí si do sešitu smyšlené mapy. Sledujeme Tariqa, jak sedí v jídelně a po očku sleduje starší kluky. Sledujeme Tariqa, jak si na postel pokládá oblečení a vytváří obrys člověka, kterým ten večer bude. To samé jsme dělali léta. A na to jsme se těšili, na to samé, na co se těší Tariq. Na tohle osvobození.

Hudba teď není o moc jiná, než když jsme na parket vyráželi my. To něco znamená. Našli jsme něco univerzálního. Tuhle touhu jsme si uchovali, a potom ji vypustili do éteru. Zvuky zasáhnou tvé tělo a dáš se do tance.

Jsme v těch částicích, které tě sem přivedly. Jsme v té hudbě.

Zatanči nám, Tariqu.

Pociť nás ve své svobodě.

Byla to znamenitá ironie: Zrovna když jsme se přestali chtít zabít, začali jsme umírat. Zrovna když jsme začali cítit sílu, přišli jsme o ni. To by se vám stát nemělo.

Dospělí si mohou říkat, co chtějí, o tom, že se mládí cítí neporazitelné. Jasně, někteří z nás byli takoví suveréni. Byl tu ale i ten temný vnitřní hlas, který nám říkal, že jsme ztraceni. A potom jsme byli ztraceni. A potom jsme nebyli.

Vy byste se nikdy neměli cítit ztraceni.

Je 20:43 ten samý pátek večer a Cooper Riggs je nikde. Je u sebe v pokoji, sám, a přijde mu to jako nikde. Mohl by být někde venku, s lidmi, a pořád by mu tu přišlo jako nikde. Svět je v jeho očích plochý a fádní. Všechny vzruchy jsou z něj vysáté a jeho energie proudí místo toho rušnými chodbami jeho mysli a vydává naštvaný, frustrovaný zvuk. Sedí na posteli a bojuje sám se sebou a nakonec jediné, co ho napadne, že by mohl dělat, je jít na internet, protože život tam je stejně plochý jako skutečný život, ale bez očekávání toho skutečného. Je mu teprve sedmnáct, ale online mu může být dvacet dva, patnáct, dvacet sedm. Může být čímkoli, čím ho chce ten druhý mít. Má falešné profily, falešné fotky, falešné údaje a falešné životní příběhy. Konverzace jsou povětšinou taky falešné, plné příslibů, kterým nikdy nedostojí, jiskření, které nikdy nepřeroste v oheň. Nepřizná to, ale ve skutečnosti pátrá po překvapení z něčeho opravdového. Otevře si sedm stránek najednou, chce svou mysl zaměstnat, lstí se vytrhnout z nicoty, i když si stejně dál přijde nikde. Zabere se tak do vyhledávání, až se zdá, že na ničem jiném už nezáleží a čas je najednou bezcenný, určený pro bezcenné věci.

My víme, že někteří z vás mají ještě pořád strach. My víme, že někteří z vás pořád ještě mlčí. To, že je to už lepší, nutně neznamená, že je to vždycky dobré.

Snění a milování a šoustání. Nic z toho není identita. Možná z pohledu ostatních, ale ne pro nás. Jsme o tolik komplikovanější než tohle.

Tak rádi bychom vám poskytli příběh stvoření, přesný důvod, proč jste takoví, jací jste, proč až budete tu větu číst, budete vědět, že je o vás. My ale nevíme, jak to začalo. Sotva jsme rozuměli době, kterou jsme znali. Střádáme věci, které jsme se naučili, a dohromady jich ani zdaleka není dost, aby vyplnily prostor jednoho života.

Bude vám chybět chuť cereálních kroužků.

Bude vám chybět pouliční ruch.

Bude vám chybět dotek jeho zad na vašich.

Dokonce vám bude chybět i to, jak vám krade peřinu.

Nenechávejte tyhle věci bez povšimnutí.

Neměli jsme internet, ale měli jsme síť. Neměli jsme chatovací místnosti, ale měli jsme místa, kde jsme svou síť splétali. Nejvíc to bylo vidět ve městech. I někdo tak mladý jako Cooper, tak mladý jako Tariq, by ji dokázal najít. Mola a kavárny. Místa v parku a knihkupectví, kde jako králové levobočci vládli Wilde a Whitman a Baldwin. To byla bezpečná útočiště, i když jsme se báli, že příliš se vystavovat znamená vystavit se útoku. Naše štěstí v sobě mělo vzdor a naše štěstí v sobě mělo strach. Někdy tam panovala anonymita a někdy měl člověk kolem sebe přátele a přátele přátel. V každém případě byl spojený s ostatními. Skrze své touhy. Skrze svůj vzdor. Skrze ten prostý, komplikovaný fakt toho, kým je.

Mimo města byla spojení hůř vidět, síť byla řidší, místa obtížněji k nalezení. Ale byli jsme tam. I když jsme si mysleli, že jsme jediní, byli jsme tam.

Jen máloco nám dokáže udělat takovou radost jako gay ples.

Právě teď, ve 21:03 v pátek večer, se nacházíme ve městě s nepravděpodobným jménem Kindling - první osadníci evidentně toužili po smrti v plamenech, nebo možná jen chtěli vzdát hold třískám udržujícím je v teple, když tohle místo pojmenovali podpal. V průběhu času se někdo zjevně poučil z příběhu o třech prasátkách, protože kulturní centrum je celé postavené z cihel. Je to fádní, nevýrazná budova ve fádním nevýrazném městě - s architekturou krásnou jako slovo komunální. Ne zrovna pravděpodobné místo pro setkání modrovlasého a růžovovlasého kluka.

V Kindlingu nebydlí dost gay mládeže, aby měli ples jen sami pro sebe. Takže se sem dnes večer sjíždějí auta z celého okolí. Některé páry přijíždějí společně, smějí se nebo se hádají nebo sedí každý pohroužený do vlastního ticha. Někteří kluci přijíždějí sami - vyplížili se z domu nebo mají v kulturním centru sraz s kamarády nebo si události všimli na internetu a na poslední chvíli se rozhodli dorazit. Jsou tu kluci ve smokinzích, kluci vyšperkovaní květinami, kluci v rozdrbaných mikinách s kapucí, kluci s kravatami tak úzkými jako jejich džíny, kluci, kteří si ze srandy oblékli taftové róby, kluci, kteří si ne ze srandy oblékli taftové róby, kluci v tričkách s véčkovým výstřihem, kluci, kteří se ve společenských botách cítí nesví. A holky.. .holky, co mají také na sobě všechny tyhle věci a sjíždějí se na stejné místo.

Když už jsme šli na školní ples, šli jsme s holkama. Někteří z nás se dobře bavili, někteří si po letech při pohledu zpátky říkali, jak jen mohli být tak totálně slepí a nevědět, kým skutečně byli. Pár z nás se poštěstilo jít spolu a naše nejlepší kamarádky nás kryly tím, že se vydávaly za naše partnerky. Byli jsme k tomuto rituálu přizváni, ale jen když jsme se drželi příběhu nalajnovaného těmi nahoře. To by nás spíš pozval Neil Armstrong na školní ples na měsíci, než bychom mohli jít na takový ples, jaký se dnes večer koná v Kindlingu.

Když jsme my byli na střední, vlasy existovaly na nudné škále černé/hnědé/zrzavé/blonďaté/šedivé/bílé. Dnes ale třeba tady Ryan vchází do kulturního centra s vlasy modrými jako drozdí vajíčko. O deset minut později přichází Avery s vlasy růžovými jako Cadillacy kosmetické firmy Mary Kay. Ryanovy vlasy jsou rozježené jako hladina rozbouřeného oceánu, zatímco Averymu spadají zlehka do čela. Ryan je z Kindlingu a Avery z Marigoldu, města vzdáleného pětašedesát kilometrů odsud. Hned je nám jasné, že se nikdy nepotkali a že se to každou chvíli změní.

Co se těch vlasů týče, nejsme zajedno. Někteří z nás si myslí, že mít modré nebo růžové vlasy je stupidní. Jiní si přejí moct se vrátit zpátky a mít vlasy barvou připomínající želé, co nám naše mámy dávaly ke svačině.

Jen málokdy se na něčem shodneme. Někteří z nás milovali. Někteří z nás to nedokázali. Někteří z nás byli milováni. Někteří z nás nebyli. Někteří z nás nikdy nepochopili, kolem čeho jsme dělali takový povyk. Někteří po tom toužili tolik, že bojovali až za hrob. Někteří z nás přísahají, že umřeli na zlomené srdce a ne na AIDS.

Ryan vejde na ples a o deset minut později vchází Avery. My víme, co přijde. Téhle scény jsme už byli svědky tolikrát. Jen nevíme, jestli to bude fungovat, ani jestli to vydrží.

Myslíme na kluky, které jsme políbili, kluky, se kterými jsme šoustali, kluky, které jsme milovali, kluky, kteří nemilovali nás, kluky, kteří s námi byli, když jsme odcházeli, kluky, kteří s námi byli i poté, co jsme odešli. Láska tolik bolí, jak byste ji kdy mohli někomu přát? A láska je tak nepostradatelná, jak byste jí kdy mohli stát v cestě?

Ryan a Avery nás nevidí. Neznají nás, ani nás nepotřebují, ani necítí naši přítomnost v místnosti. Prvních dvacet minut plesu nevidí ani jeden druhého. Ryan spatří Averyho přes hlavu třináctiletého kluka s (jo, děsně gay) duhovými kšandami. Nejdřív si všimne Averyho vlasů, pak Averyho samotného. A Avery v ten samý moment vzhlédne a uvidí koukat svým směrem modrovlasého kluka.

Někteří z nás tleskají. Jiní odvrací zrak, protože je to příliš bolestivé.

Vždycky podceňujeme svůj podíl na kouzlu okamžiku. Jako by podle nás bylo kouzlo okamžiku něco, co existuje s námi stejně jako bez nás. Tak to ale není. Věci nejsou kouzelné proto, že je pro nás vyčarovala nějaká vnější síla. Jsou kouzelné, protože my jsme je stvořili, a potom je za kouzelné považovali. Ryan a Avery budou říkat, že když na sebe poprvé promluvili, když spolu poprvé tančili, bylo to kouzelné. Byli to ale oni - nikdo a nic jiného - kdo tomu okamžiku propůjčil kouzlo. My to víme. Byli jsme u toho. Ryan se tomu otevřel. Avery se tomu otevřel. A nic jiného než otevřít se nepotřebovali. To je to kouzlo.

Zaostřete na ně. Modrovlasý kluk vede. Usměje se, když bere růžovovlasého kluka za ruku. Cítí, co my víme: Nadpřirozené je přirozené a ohromit může i sebeobyčejnější pohyb, jako tlukot srdce nebo letmý pohled. Růžovovlasý kluk má strach, tak hrozný strach - jen něco, po čem člověk nejvíc touží, ho dokáže takhle vyděsit. Naslouchejte tlukotu jejich srdcí. Poslouchejte pozorně.

Teď ustupte. Podívejte se na ostatní na tanečním parketu. Uvolnění mizerové, rozervaní rebelové, ti ustrašení a ti odvážní. Tančí, nebo netančí. Povídají si, nebo si nepovídají. Ale všichni jsou v jedné místnosti, všichni na jednom místě, schází se tak, jak jim nikdy před tím nebylo dovoleno.

Poodstupte ještě o kousek. My stojíme nahoře pod střechou.

Pozdravte nás, jestli nás uvidíte.

Mlčení znamená smrt, říkávali jsme. A za tím byl ten předpoklad - ten strach - že smrt znamená mlčení.

Někdy tu hrůzu člověk koutkem oka zahlédne. Když někdo blízký onemocní. Když je někdo blízký odvelen do války. Když si někdo blízký vezme život.

Každý den nový pohřeb. Byla to tak velká součást naší existence. Představte si, že chodíte do školy, kde každý den jeden žák umře. Někteří jsou vaši kamarádi, jiní prostě jen lidi, co s vámi náhodou chodili do třídy. Pořád tam chodíte, protože víte, že musíte. Stanete se nositeli vzpomínek a také nositeli zármutku, dokud není řada na vás odejít a být oplakáván.

Nemáte ponětí, jak rychle se mohou věci změnit. Nemáte ponětí, jak rychle mohou roky uplynout a životy skončit.

Nevědomost není blaho. Blaho je znát celý smysl toho, co bylo člověku dáno.

Je 22:45. Craig Cole a Harry Ramirez plánují svůj velký polibek. Tomuhle polibku předcházely měsíce příprav a teď je to tu, už zítra. K většině polibků jsou potřeba jen dva lidé, tenhle si ale nakonec vyžádá minimálně tucet. Nikdo z těch dalších tu teď zrovna není. Jsou tu jen Craig a Harry.

„Fakt do toho jdeme?“ ptá se Craig.

„No samozřejmě, že jdeme,“ odpovídá Harry.

Vědí, že se na to potřebují vyspat. Vědí, že je zítra čeká velký den. Vědí, že už z toho nejde vycouvat a taky že není jisté, jestli to zvládnou.

Měli by si už jít lehnout, ale dobrá společnost je nepřítelem spánku. Pamatujeme si tenhle pocit tak živě - tu touhu protáhnout čas v něčí společnosti, povídat si nebo se objímat nebo klidně i jen koukat na film. V takových chvílích se hodiny zdají nahodilé, protože si nastavujete své pojetí času na jinou, osobnější míru.

Jsou u Harryho doma. Jeho rodiče si vyrazili ven, pes už spí.

Protože jim přijde, že jim patří dům, přijde jim, že jim patří celý svět. Proč by měl někdo od tohohle chtít odejít do postele?

Jsou u Harryho doma, protože Craigovi rodiče o tom polibku nesmí vědět. Jednou se to dozví. Ale ne teď. Ne dřív, než k němu dojde.

Harry nakonec nechá Craiga schouleného na gauči. Přikryje ho a potom se po špičkách vrátí do svého pokoje. Budou spát každý zvlášť, budou se jim ale zdát hodně podobné sny.

Chybí nám ten pocit nechat se někým přikrývat, stejně jako nám chybí ten pocit být tím vyčkávajícím andělem, co mu přetáhne peřinu přes ramena a popřeje mu krásnou dobrou noc. To tyhle postele si chceme pamatovat.

Zítřejšího polibku se nemůžeme dočkat. Nemáme tušení, jak to zvládnou, ale doufáme, že se jim to povede.

Růžovovlasý Avery se narodil jako kluk, kterého zbytek světa viděl jako holku. Chápeme, jaké to je, když vás ostatní vidí jako něco, co nejste. Pro nás to ale bylo snazší tajit. Avery se musel osvobodit z pevnějších okovů biologie. Když byl malý, rodiče si uvědomili, co se stalo. Jeho máma si říkala, že to možná vždycky tušila, a právě proto vybrala jméno Avery - po svém otci, které mělo miminko dostat, ať to byl kluk, nebo holka. S pomocí a požehnáním svých rodičů, i když ne vždy za jejich plného porozumění, si Avery vytyčil nový život, nechal se vozit kilometry daleko - ne tancovat nebo popíjet, ale pro dávky hormonů, které by jeho tělo nasměrovaly tím správným směrem. A fungovalo to. Díváme se teď na Averyho a víme, že to fungovalo, a uvědomujeme si, jaký je to zázrak.

Za našich časů bychom byli uvězněni nepřekonatelným tělem v bezvýchodném světě.

Zatímco tančí, přemýšlí Avery, jestli si to Ryan uvědomuje, a bojí se, že mu to bude vadit. Ten modrovlasý kluk ho vidí - to je jasné. Vidí ale všechno, nebo jen to, co vidět chce? Tohle je vždycky jedna z velkých otázek lásky.

Ryana víc znepokojuje čas a co s časem. Nemůže uvěřit, že někoho našel tady, v útrobách Kindlingského kulturního centra. Na tom samém místě, kde se učil plavat. Na tom samém místě, kam chodil v devíti na tréninky amatérské basketbalové ligy. Na tom samém místě, kde pomáhal na charitativním bazaru a při darování krve, a na tom samém místě, kam půjde volit, až bude dost starý. Jasně, je to taky to samé místo, odkud se vyplížil a prvně kouřil cigaretu a o pár let později prvního jointa, nikdy by si ale nemyslel, že tu najde růžovovlasého kluka, se kterým si bude moct zatančit. Cítí, že ho zpovzdálí pozorují kamarádi a šuškají si, co bude dál. To jen zesiluje jeho touhu to vědět. Čas běží, ale k čemu běží? Měl by přestat a trochu víc si s tím klukem popovídat, než DJ pustí poslední písničku a znovu se rozsvítí světla? Nebo by měli zůstat, jak jsou, spojeni hudbou, zakuklení v písničce?

Mluv s ním, chce se nám říct. Protože ano, čas se dá nadnášet mlčením, ale potřebuje zakotvit ve slovech.

Víme, co nejlepšího je teď může potkat, a v tomhle nás DJ nezklame. Stejně jako většina DJů někdy v průběhu večera pustí písničku, která pro něj hodně znamená, ale pro ostatní neznamená zhola nic. V pár vteřinách se parket začíná vylidňovat. Rozhovory přerůstají z šumu v hlučení. Před pánskými záchody se tvoří fronta.

Jak Avery, tak Ryan se zastaví. Ani jeden nechce odejít, jestli chce ten druhý zůstat.

Konečně Avery řekne: „Fakt mě nenapadá, jak by se na tuhle písničku dalo tancovat.“ A Ryan řekne: „Nechceš si dojít pro vodu?“

Unikli.

DJ otevře oči a vidí, co udělal. Podle všeho by měl pustit něco jiného. Tahle písnička je ale na dálku věnovaná klukovi v Texasu, kterého miluje. Hned teď vytočí jeho číslo a podrží telefon ve vzduchu.

Ne na všechny písničky se musí tancovat. Vždycky přijde další, co přitáhne tanečníky zpátky na parket.

Tohle se stane, když člověk onemocní: Tančení přestane být skutečnost, a stane se z něj metafora. Zpravidla nepříjemná. Tančím, jak rychle dokážu. Jako by nemoc byla houslista hrající čím dál tím rychleji a vypadnout z rytmu znamená umřít. Člověk se snaží a snaží a snaží, dokud ho houslista konečně neudolá.

Tohle není tanec, který byste si chtěli pamatovat. Budete si chtít pamatovat pomalou písničku, jako byla ta poslední, na kterou tančili Ryan s Averym. Budete si chtít pamatovat tanec tak, jak si ho pamatuje Tariq, když vyráží po večeru v klubu domů. Je teprve jedenáct - to je podle party času sotva poledne - ale slíbil Craigovi a Harrymu, že se vyspí, aby s nimi zítra mohl být při jejich velkém polibku a neusínat u toho. Je pro něj těžké odejít od hudby, od vibrací, které stvořila. Snaží se je teď napodobit, takže si na plné pecky pouští muziku do sluchátek a ignoruje ostatní zvuky nočního příměstského vlaku.

Není to stejné, protože tady nejsou žádní kluci, na které by se mohl dívat nebo kteří by se mohli dívat na něj, jen pár posledních dojíždějících a nějaké holky vracející se z představení na Broadwayi. Jedna z nich se před chvílí pokusila zachytit Tariqův pohled a on jí jen věnoval úsměv, co říkal dobrý pokus, sorry, a odeslal ji zpět k její brožurce s divadelním přehledem.

Když zavřete oči, můžete si vykouzlit svět. Tariq zavře oči a vidí motýly. Živost s jakou víří vzduchem do rytmu hudby, která mu v duchu zní. To chce být - na tanečním parketu i v životě. Motýl. Barevný a stoupající vzhůru.

Na té čistotě motýlích snů něco je, na všem tom, co tanec dokáže uvolnit, když jste mladí. Když se to podaří, ta svoboda nevezme za své s poslední písničkou. Odnesete si ji s sebou. Využijete ji pro něco většího.

Poznáte, když o ni přijdete.

Ryan a Avery cítí, že jim spolu slova dobře ladí, cítí tu prostou radost z toho, že najeli na stejný rytmus, že jsou myšlenkami na stejné vlně. Ryana veze domů kamarádka Alicia, co teď postává stranou a čas od času po něm střelí pohledem. Ryan tomu nevěnuje pozornost, protože jsou spolu s Averym v pevnosti nesamoty a povídají si o tom, v jak malých městech bydlí a jak zvláštní je jít na gay ples. Ryan je unešený z toho, jak Averymu spadají vlasy do čela, z plaché zvídavosti v jeho očích. Avery zatím pohledem pokradmu zalétá ke špičce Ryanova véčkového výstřihu, jeho džínům, jeho rukám. Dokonalým rukám.

Pamatujeme si, jaké to bylo potkat někoho nového. Pamatujeme si, jaké to bylo dát někomu možnost. Vyhlédnete ze svého vlastního světa, a potom vstoupíte do jeho, aniž byste pořádně věděli, co tam najdete, ale doufáte, že to bude něco dobrého. Ryan i Avery to dělají. Vstoupíte do jeho světa a ani si nevšimnete, že je vaše osamělost pryč. Nechali jste ji za sebou a ani o tom nevíte, protože nemáte nejmenší chuť se vrátit zpátky a vidět, co tam je. Nespouštíte ho z očí.

Možná to bylo tou dietní colou, co prve vypili, ale Peter s Nielem zůstali vzhůru déle, než čekali. Rande se povedlo, i když jsou už spolu dost dlouho na to, aby tomu ještě říkali rande, je to prostě společný večer. Zkoukli oba filmy těsně po sobě - nejdřív horor (pro Neila), potom romantickou komedii (pro Petera). A Neil se musel hlídat, aby se neuculoval, když se Peter během hororu lekal a plakal, když romantická komedie dospěla jako každá jiná romantická komedie do předvídatelně zdárného konce. Peter je ohledně těchhle věcí pořád ještě rozpačitý a Neil si je jeho rozpačitosti vědom „.i když ne vždycky dokáže své pobavení skrýt. („Seš v pohodě?“ zeptal se v jeden okamžik během romantické komedie, kdy Peter vypadal obzvlášť napjatě, a nemohl než mu naoko účastně stisknout paži, když Peter řekl: „Jen prostě chci, aby byla Emma Stoneová v pohodě.“)

Ani jedni z rodičů se ještě necítí na to, aby u sebe kluci přespávali, takže Neil odešel od Petera chvilku před půlnocí a teď jsou každý ve svém pokoji u sebe doma a povídají si spolu po internetu, zatímco se chystají do postele. Každou chvíli Neilovi na Skypu v kontaktech vyskočí někdo z jeho korejských příbuzných a je rád, že se s ním žádný nepokouší dát do hovoru. Peterovo spojení je věnováno čistě Neilovi, aspoň v tuhle hodinu.

Peter si myslí, že v celém širém vesmíru není nic rozkošnějšího než pohled na Neila v pyžamu. Je to pyžamo, jak má být - pruhovaná zapínací košile a stejně pruhované kalhoty s gumou v pase. Je mu minimálně o číslo větší a vypadá v něm, jako by čekal, že do pokoje nakoukne Mary Poppinsová a řekne mu, že je čas jít spát. Peter má na sobě boxerky a tričko s nápisem ZA PRÁVA GAYŮ. Byť si spolu zrovna dvě hodiny povídali, stráví povídáním další hodinu, chvílemi sedí u počítače a dívají se na sebe a chvílemi nechají kamery sledovat, jak chodí po pokoji, čistí si zuby, připravují si oblečení na zítra. Závidíme jim takovou důvěrnost.

Nadejde okamžik, kdy už je Peterovo a Neilovo povídání moc mlhavé, aby mohli pokračovat. I dietní Dr Pepper časem vyprchá. Ale tahle mlhavost je ta bílá, naducaná, co vypadá jako obláčky, které si děti představují, že je nosí do snů. Peter popřeje Neilovi hezké sny a Neil mu popřeje to samé. Potom si, jen na chvilku, zamávají. Úsměv. Jeden poslední pohled na pyžamo a pak dobrou noc.

Všichni musíme jít nakonec spát. Je to pro nás první náznak, že tělo vždycky vyhraje. Nezáleží, jak šťastní jsme, nezáleží, jak moc chceme, aby naše noc trvala navždy, spánek je nevyhnutelný. Možná se vám povede mu na jeden závratný cyklus uniknout, ale tahle tělesná potřeba se vždycky vrátí.

Bojovávali jsme s tím. Ať už to bylo ve jménu povídání potmě nebo tancování v záblescích světel, chtěli jsme, aby naše noci nikdy neskončily. Aby mohl hovor dál plynout, tanec dál pokračovat. Nadopovali jsme se kávou, cukrem, silnějšími a nebezpečnějšími látkami. Ale ospalost se nám vždycky postavila do cesty a nakonec nás z ní odklonila.

Rozpustile jsme spánek považovali za našeho nepřítele, metlu lidstva. Kdo by chtěl trávit čas v domě spánku, když se toho tolik děje venku? A potom byl ten boj najednou ještě zoufalejší. Když víte, že vám zbývají měsíce, dny, kdo by chtěl spát? Jen když bolest se nedá snést. Jen když zoufale toužíte po negaci. Jinak je spánek čas, který jste ztratili a už ho nikdy nedostanete zpátky.

Jak může být ale negace příjemná. Vznášejíce se nad říší spánku a snů, chápeme, proč nespavci žadoní a snílci vedou. Sledujeme Craiga schouleného na Harryho limetkově zeleném gauči, přikrytého dekou, kterou uháčkovala Craigova praprababička. Sledujeme Harryho v pokoji s rukama složenýma pod hlavou tak, že jeho tělo tvoří malé písmeno q. V jiném koutě stejného města usnul Tariq se sluchátky na uších, na jeho nočních toulkách mu ve smyčce hraje islandská muzika. V jiném městě se Neilovi v jeho pyžamu zdá, že s Peterem hrají piškvorky, a Peterovi se zatím zdá, že tučňáci císařští převzali místní nákupní centrum a snaží se prodat brýle Emmě Stoneové. Zpátky ve městě jménem Marigold usíná Avery s telefonním číslem napsaným na ruce a ve městě jménem Kindling si zatím Ryan vzal spacák a usnul pod hvězdami, s úsměvem nad pomyšlením na toho růžovovlasého kluka a na to, co by mohli zítra podniknout.

Jen Cooper je ještě vzhůru, ale ne na dlouho. Proklikává se do jiných časových pásem, baví se s muži, co zrovna vstávají, muži, co si ukradli chvilku v práci. Obelhává je všechny, ale sebe obelhat nedokáže. Pořád je nikde, a ať hledá sebelíp, žádné někde není k nalezení, už vůbec ne v jeho nitru. Věří, že svět je plný hloupých, zoufalých lidí a že se může cítit jedině hloupě a zoufale, že s nimi tráví tolik času. Dělá nám to starosti. Říkáme mu, ať jde spát. Všechno je lepší, když se člověk vyspí. Ale on nás neslyší. Ne a ne přestat. Oči se mu začínají čím dál tím víc zavírat. Běž spát, Coopere, šeptáme. Běž do postele.

Usne u počítače. Muži z jiných časů se ho ptají, jestli tam ještě je, jestli už šel. Potom se přesunou do jiných oken a nechají Cooperovo prázdné. Nemůže si všimnout, kdy všichni ostatní odešli.

Tohle je neúplný obrázek. Jsou kluci, co leží vzhůru v posteli a nenávidí se. Jsou kluci, co šoustají z těch správných důvodů, a kluci, co šoustají z těch špatných. Jsou kluci, co spí na lavičkách a pod mostem, a šťastnější nešťastníci, co spí v útulcích, kde se cítí v bezpečí, ale ne doma. Jsou kluci tak opilí láskou, že nedokážou svá srdce zklidnit aspoň tak, aby si odpočinuli, a jiní kluci tak pošramocení láskou, že se nedokážou přestat vrtat ve své bolesti. Jsou kluci, co se v noci vší silou drží tajemství, stejně jako se ve dne vší silou drží popírání. Jsou kluci, co vůbec nemyslí na sebe, když sní. Jsou kluci, které v noci něco vzbudí. Jsou kluci, kteří usínají s telefonem u ucha.

A muži. Jsou muži, kteří dělají všechny tyhle věci. A je pár mužů, míň a míň, kteří padnou do postele a myslí na nás. V jejich snech jsme stále po jejich boku. V jejich nočních můrách stále umíráme. V nezřetelnosti noci se po nás natahují. Říkají ze spánku naše jména. Pro nás je to ten nejsmysluplnější, nejvíc srdcervoucí zvuk, který jsme kdy měli tu čest a smůlu poznat. Šeptáme jim zpět jejich jména. A ve svých snech nás možná slyší.

Kéž bychom vám mohli ukázat svět, když spí. Pak už byste neměli pochyb, jak podobní, jak důvěřiví, jak neuvěřitelní a zranitelní my všichni jsme.

My už nespíme, a protože nespíme, tak se nám už nezdají sny. Místo toho se díváme. Nechceme o nic přijít. Stali jste se naším sněním.

Uprostřed noci otevře Harryho máma dveře do jeho pokoje, kontroluje, jestli je v pořádku a spí. Potom zamíří do obýváku a zkontroluje i Craiga, pousměje se, když vidí, jak je zabalený do deky. Ví, že je zítra čeká velký den, a bojí se o ně. Dává ale své obavy najevo, jen když spí. Je na ně hlavně hrdá. Hrdost v sobě může mít kapku obav, zvlášť když jste máma.

Harryho máma ho podruhé přikryje. Zlehka ho políbí na čelo, a potom po špičkách odejde z pokoje.

Chybí nám naše mámy. O tolik víc jim teď rozumíme.

A těm z nás, kdo měli děti, chybí naše děti. Koukáme, jak rostou, se smutkem a úžasem a strachem. Vzdálili jsme se, ale neodešli jsme úplně. Oni to vědí. Cítí to. Už tu nejsme, ale ještě nejsme pryč. A tak to bude do konce jejich života.

Díváme se na ně a překvapují nás.

Díváme se na ně a přerůstají nás.

Hudba v Tariqových uších slábne, jak dochází baterky. On si toho nevšimne. To je jeden z úžasných vrozených darů těla - schopnost nechat hudbu znít dlouho potom, co zmizela z éteru.

Ryan usnul na dvorku a nevšímá si svatozáře rosy, která se kolem něj tvoří, jak se noc otepluje v ráno. Otevře oči do lesku v trávě.

Ten probouzející se svět. I nejcyničtější z nás ho musí vítat se špetkou naděje. Možná že je to nějaká chemická reakce, naše myšlenky souzní s východem slunce a stvoří tu chvilkovou silnou víru v novost.

Ztichneme při pohledu na to, jak se slunce natahuje nad obzor. Ať jsme kdekoli, ať to sledujeme s kýmkoli, zastavíme se. Někdy se zahledíme do dálky, abychom viděli rozbřesk dne. A jindy sledujeme, jak se odráží na lidech, na kterých nám už nějakou dobu záleží, sledujeme, jak se slunce rozlévá po jejich spících rysech. Copak lze nedoufat, když svět na okamžik září zlatě? My, co už nemůžeme cítit, to pořád ještě cítíme, tak silná je to vzpomínka.

Probouzet se je těžké, probouzet se je skvostné. Díváme se, jak se vrtíte, jak se potom vypotácíte z postele. Je nám jasné, že vděčnost je to poslední, co cítíte. Ale měli byste být vděční.

Dotáhli jste to do dalšího dne.

Harry se budí plný nadšení. Dneska to vypukne. Po všem tom plánování, po všech těch přípravách. Tahle konkrétní sobota už není jen políčko v kalendáři. Už to není jen datum, o kterém se mluví v budoucím čase. Je to de

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .