Přeložil:

LUMÍR MIKULKA

A. J. Rich: Nebezpečná známost

Vydání první

Copyright © 2015 by Amy Hempel and Jill Ciment

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1959. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Hand That Feeds You vydaného

nakladatelstvím Scribner, an Imprint of Simon & Schuster, Inc.,

USA v roce 2015

Český překlad © 2015 Lumír Mikulka

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0208-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0209-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

A. J. Rich

Nebezpečná známost

Věnováno památce Katherine Russellové Richové

Kdo by se nezachvěl při pomyšlení na špatnosti,

jež může způsobit jediná nebezpečná známost!

– CHODERLOS DE LACLOS

NEBEZPEČNÉ ZNÁMOSTI

Odpovězte ano či ne:

o Chci, aby byli všichni šťastní.

o Vím, co lidé potřebují, aniž by mne o to museli žádat.

o Jsem dárcem krve.

o Dal bych ledvinu, abych zachránil život blízkého přítele.

o Dal bych ledvinu, abych zachránil život neznámému člověku.

o Obvykle působím upřímně.

o Dávám více, než kolik přijímám.

o Lidé mne využívají.

o Lidem by se mělo obecně odpouštět.

Dnes bych na žádnou z uvedených otázek neodpověděla stejně jako před rokem. A byla jsem to já, kdo tento test sestavil. Hodlala jsem se stát tím, kdo změní definici predátora pomocí vymezení toho, co z člověka dělá oběť. Tento test byl součástí mé diplomové práce z forenzní psychologie na koleji Johna Jaye, kde jsem studovala obor zabývající se problematikou trestního řízení. Kterýsi filozof jednou prohlásil: „Práh je místo, na němž se má člověk na chvíli zastavit.“ A já stála na prahu, abych získala vše, po čem jsem toužila.

Takto zní otázka, kterou bych položila dnes:

Dokážu odpustit sama sobě?

Přednáška se týkala viktimologie. Existuje v psychickém ustrojení oběti tatáž symbiotická anomálie, nacházená v mozku trýznitele? Příklad, jenž použil přednášející profesor, byl syndrom mlácené ženy. Syndrom, který se – jak profesor upozornil – nevyskytuje v oficiálním Diagnostickém a statistickém manuálu mentálních poruch (DSM-5) používaném ve Spojených státech, ale na nějž narážíme při policejním vyšetřování. Proč? Myslela jsem si, že znám odpověď.

To dopoledne mne doslova nabilo energií. Nemohla jsem se dočkat, až se vrátím domů ke svému výzkumu. Cítila jsem se trochu provinile, že bych chtěla mít byt zase jen pro sebe, a tak jsem se zastavila u Fortunato Brothers a koupila Bennettovi sáček sušenek s piniovými oříšky.

Můj byt se nacházel v nejvyšším patře obytného domu s průčelím s překládanými prkny v brooklynském Williamsburgu. Nebydlela jsem mezi žádnými hipstery. Tohle byl starosvětsky působící blok. Ženy italského původu tady ustavičně zametaly chodníky před svými domy a chytráci v penzi si chodili zahrát šachy k Fortunato’s. V kamenictví o blok dál prodávali kromě náhrobních kamenů taky bochníky chleba. Bennett ho pojmenoval Žuláček. Kolovaly dohady, podle kterých muž, který ten obchod vedl, pracoval kdysi pro jednu z velkých mafiánských rodin. Jeho zaměstnanci, z nichž žádnému nebylo pod osmdesát, posedávali venku na plastových židlích a kouřili doutníky. Dodávka rozvážející zmrzliny do toho vyhrávala melodii z Kmotra a lidé v okolí občas říkali: „Tohle není HBO, tohle je prostě naše čtvrť.“

Ke dveřím mého bytu vedlo osmašedesát točitých schodů. Zatímco jsem stoupala vzhůru, ucítila jsem směs vůní spojených s různými etniky. Česnek prskající na pánvi na prvním odpočívadle, vařené zelí na druhém a smaženou klobásu chorizo na třetím. Pak už následovalo moje patro, kde jsem já sama nevařila nikdy nic.

Dveře byly otevřené. Bennett nejspíš odešel a zapomněl pootočit polámanou koulí u zámku na dveřích, jak jsem ho o to prosila. Psi by mohli utéct. Měla jsem tři. Mráčka, velkou fenu pyrenejského horského psa, které jsem přezdívala Velké bílé plátno, a kromě ní ještě Chestera a George, což byli dva praštění a kromě toho i opuštění kříženci pitbula, jichž jsem se ujala. Psi představovali mezi Bennettem a mnou jediné jablko sváru. Chtěl, abych se přestala snažit zachraňovat každého zatoulaného psa na úkor své vlastní práce. Já ho ale podezřívala, že prostě nedokáže snést, když má psí chlupy na svetrech. Bennettovi byla pořád zima, dokonce i v létě. Tvrdil, že trpí Raynaudovým syndromem, při němž se člověku stahují cévy v končetinách, což pak způsobuje, že má studené ruce a nohy. Bennett měl strach z pokročilé formy této poruchy, při které může dojít k atrofii prstů na rukou a nohou. Když se ale dotýkal prsty mé kůže, studené nikdy nebyly. Mně bylo naopak ustavičně horko. Byla jsem první, kdo si na jaře brával sandály. Nikdy jsem nenosila šálu a nikdy jsem se nenachladila v prostorách s klimatizací. A ne snad proto, že bych se nějak navlékala.

Když jsem ramenem otevírala dveře bytu a sbírala síly na setkání se šílícími psy, kteří mi vyrazí s nadšeným vrtěním ocasy naproti, všimla jsem si na koberci v předsíni růžových okvětních lístků. Poházel je tam Bennett? Připadalo mi to jako laciné gesto, které k němu ani nesedělo. Muž, jenž si pamatuje všechno, co mu člověk kdy řekl, nemá zapotřebí uchylovat se ke klišé. A Bennett do mne viděl a rozuměl mi takovým způsobem, jak jsem to nikdy předtím s nikým nezažila. Nešlo jen o to, že by byl pozorný. On prostě věděl ještě dříve, než jsem to sama vyslovila, co bych mohla chtít – ať již se jednalo o jídelní lístek, televizní program nebo hudbu na cédéčku. A tato schopnost se samozřejmě nezastavila ani přede dveřmi ložnice.

Sehnula jsem se, abych zvedla jeden růžový lístek, a uviděla jsem, že to ve skutečnosti jsou otisky psích tlapek. Rozhodně tedy nikoli otřepané romantické gesto. To, co působilo jako abstraktní květinový vzor nastříkaný přes šablonu na dřevěnou podlahu, vedlo do ložnice. Dostali se snad mí dva chráněnci, Chester a George, k odpadkovému koši? Psí stopy od italské omáčky puttanesca vinoucí se po celém bytě… Další klišé, které jsem zavrhla. Chester a George se chovali jako džentlmeni, třebaže Bennett býval podrážděný kvůli zpola rozžvýkaným kostem, které nechávali poházené po bytě. Momenty, kdy klopýtal o kosti a pískající hračky, byly dalším důvodem, proč chtěl, abych pro psy buď našla trvalý domov, nebo abych je zase vrátila do útulku pro opuštěná zvířata ve Východním Harlemu, odkud jsem je zachránila. Dar, jenž jsem poskytla místní organizaci na ochranu zvířat, mne podle všeho zařadil do adresáře příjemců hromadných e-mailů. Díky tomu jsem skoro denně dostávala fotografie psů, jimž zbývá už jen několik hodin života, pokud já osobně něco nepodniknu. Vše doplněno informacemi o jejich osudech.

Dvojice pitbulů Chester a George k nim patřili. Čekala je eutanazie. Na fotografii se k sobě nakláněli a oba natahovali tlapku, jako kdyby chtěli dát pac. Tohle už bylo víc, než čemu bych dokázala odolat. Když jsem přišla do útulku, stálo na kartičkách na jejich kotcích „bez problémů“. Zaměstnanec útulku mi vysvětlil, že to znamená nejlepší možnou povahu. Nikdy nikomu nic neudělali. Jediné, co projevovali, byla láska doplněná touhou dočkat se jí na oplátku i od druhých. Vyplnila jsem potřebné formuláře, zaplatila dvakrát poplatky za adopci – i když jsme měli v úmyslu ujmout se jich jen dočasně, a následujícího dne jsme si pro ně zajeli autem vypůjčeným v Zipcaru.

Bennett nedokázal tolerovat setrvalý chaos vytvářený trojicí psů v malém bytě. A možná měl pravdu. Ti psi se skutečně ujali vlády nad mým životem. Představovalo to, že jsem se jich ujímala, formu patologického altruismu? Právě to byla ostatně podstata mého výzkumu – pokusit se identifikovat oběti, jejichž nezištnost a přebujelá empatie dosahovaly tak extrémní podoby, že k sobě přitahovaly agresory.

Bennett vyžadoval k tomu, aby dokázal normálně fungovat, pořádek, zatímco já jsem potřebovala chaotický, leč roztomilý binec. Když za mnou jezdil z Montrealu, věšel si košile z oxfordské látky a plátěné kalhoty na ramínko. Já jsem naproti tomu nechávala elasťáky, koženkovou vestu i celé hromádky zmuchlaných triček povalovat na posteli. Byl to on, kdo vyklízel myčku na nádobí, kterou předtím rovněž naplnil a zapnul, zatímco já jsem po sobě nechávala špinavé nádobí ve dřezu. Nejtěžší ze všeho pro mne ale bylo, že nesnášel, aby s námi psi spali v posteli. Neměl psy rád a oni to věděli. Poslouchali, ale Bennett vydával povely s větší strohostí, než bylo zapotřebí. Nejednou jsem mu to říkala. Jak jsme spolu vlastně chtěli všichni žít?

Mráček u mne byla první. Využila své medvědí rozměry a odstrčila oba přece jen menší kluky stranou. Dnes mne ale nejenže nepozdravila svým obvyklým bujarým způsobem, spočívajícím v položení svých mohutných tlap na má ramena, ale působila očividně rozrušeně a vystrašeně. Uši jí plácaly schlíple na hlavě a stočila se mi u nohou. Jeden její bok vypadal, jako kdyby se opřela o čerstvě natřenou stěnu. Jenže já jsem nemalovala. A i kdybych to snad udělala, určitě bych si nevybrala červenou barvu.

Poklekla jsem a rozhrnula jí rukou vlhkou srst ve snaze najít nějaká poranění, ale na její kůži jsem žádné rány nikde neviděla. A navíc jsem vlastně hlouběji pod srstí nenacházela ani stopy po červené barvě. V duchu jsem se omlouvala Chesterovi a Georgeovi za nepodložené podezření. Naštěstí jsem už byla na kolenou, protože jinak bych možná ztratila rovnováhu, když se o mne pokusila první vlna závrati. Automaticky jsem začala prohlížet Chestera a George, abych našla zdroj krve. Srdce mi bušilo a znovu se mi zatočila hlava. Ani na těchto psech jsem nenašla žádné šrámy. Sklonila jsem hlavu níž ve snaze předejít tomu, že omdlím.

„Bennette?“ zavolala jsem. Odstrčila jsem od sebe Chestera, který mi olizoval krev z dlaní.

Uviděla jsem, že gauč, který jsem dostala od staršího bratra Stevena coby dárek ke vstupu do třetího desetiletí života a dosažení dospělosti, je potřísněný. Pokoušela jsem se udržet psy u sebe, ale ti neustále pobíhali kolem mne a já se jen sotva dokázala posouvat směrem k ložnici. Můj byt měl uspořádání jako okopírované ze železničních vagónů. Byl úzký a dlouhý a každá místnost ústila do spojovací chodby. Klidně by jím mohla prolétnout kulka, aniž by narazila do jakékoli stěny. Z místa, kde jsem stála v obývacím pokoji, jsem viděla dolní polovinu postele. Dokázala jsem rozeznat Bennettovu nohu.

„Co se stalo těm psům?“ zeptala jsem se.

Spolu s tím, jak jsem šla dál chodbou, se červené šmouhy prodlužovaly. Bennett ležel na podlaze v ložnici tváří k zemi, zatímco jeho noha zůstala na posteli. A pak jsem uviděla, že ty dvě části jeho těla nejsou spojené. První, co mne napadlo, bylo, že ho musím zachránit, aby nevykrvácel, ale když jsem si klekla vedle něj, uviděla jsem, že ve skutečnosti neleží na břiše. Díval se vzhůru. Nebo by tak činil, kdyby ještě měl oči. V prvním okamžiku jsem se bleskurychle chytila myšlenky, že to ve skutečnosti není Bennett. Možná se sem vloupal nějaký vetřelec a psi jej poté napadli. Dokonce i v šoku, v němž jsem byla, jsem díky svému vzdělání dokázala poznat, že tím, kdo zabíjel, nebyl člověk. Fleky od krve neukazovaly na to, že by se jednalo o důsledek činu, za nímž by byly nějaké emoce. Mé forenzní zkušenosti stačily, abych pochopila, na co se dívám. Analýza toho, kde se nacházejí stopy po krvi, dokáže poskytnout přesnější výsledky, než by se leckdo mohl domnívat. Prozradí vám, o jaký typ zranění se jedná, v jakém pořadí přišla oběť k jednotlivým ranám, kromě toho i typ zbraně, jež poranění způsobila, a také to, jestli se oběť ve chvíli, kdy jí byly zasazovány rány, pohybovala nebo ležela. To, co jsem viděla zde, byly tržné rány po drápech a zubech. Viděla jsem, že Bennett má z dlaní strhanou kůži, jak se snažil bránit. Dolní část pravé nohy měl utrženou pod kolenem. „Zbraní“ bylo zvíře nebo zvířata. Rány byly roztřepené, žádné rovné linie, jaké nechávají čepele. A navíc mu na těle chyběly celé kusy masa. Krvavé šmouhy naznačovaly, že byl vláčen po podlaze. Dolní část pravé nohy pak někdo odnesl do postele poté, co došlo k útoku. Na čele postele a stěně za ní jsem viděla stopy po spršce krve, pravděpodobně stříkající z jeho krční tepny.

Slyšela jsem psy, jak za mnou ztěžka oddechují v očekávání, až naznačím, co budeme dělat dál. Pokusila jsem se potlačit pocit hrůzy. A pak jsem přikázala psům nejklidnějším hlasem, jakého jsem byla schopna, aby zůstali na místě. Lehnout a zůstat. A pak jsem si uvědomila přítomnost nového pachu, který se mísil se zápachem krve. Zdálo se mi, že vychází ze mne. Pomalu jsem se postavila a zvolna prošla kolem psů. Mráček vstala a následovala by mne, kdybych jí znovu nepřikázala zůstat. Chester a George ke mně upírali veškerou pozornost, třebaže se vůbec nepohnuli, ani když jsem zamířila do koupelny. Jakmile jsem se tam konečně dostala, zabouchla jsem za sebou dveře a plnou vahou se o ně opřela pro případ, že by se psi chtěli vrhnout za mnou. Z druhé strany jsem uslyšela kňučení.

Ještě stále jsem nebyla v šoku. Ten se měl teprve záhy dostavit. Zatím jsem se nacházela ve stavu plačtivé vděčnosti, že jsem přežila. Bylo to podivné, ale zmocnil se mne opojný pocit, jako kdybych právě vyhrála nějakou obrovskou cenu. A skutečně se mi to povedlo – vyhrála jsem vlastní život. Jenže tato chvíle opojení vydržela jen několik vteřin. Pak jsem se probrala z toho zvláštního transu a věděla jsem, že musím zavolat ambulanci. Možná už nebyl naživu, ale co kdybych se mýlila? Co když stále ještě trpí? Mobil jsem měla v kabelce, kterou jsem spolu s klíči od bytu nechala na římse nad krbem. Pak jsem uslyšela zvuk trhaného papíru a vzpomněla si na sáček sušenek. Musela jsem je upustit na zem a psi je nyní našli. Pomaličku jsem otevřela dveře a obešla ložnici, abych se dostala ke kabelce. Jak dlouho jim může trvat, než spořádají sušenky? Adrenalin se mnou lomcoval, zatímco jsem vzdorovala nutkání vyrazit zpátky do bezpečí. Místo toho jsem chňapla po kabelce, aniž bych byť jen na okamžik spustila pohled ze psů. Konečně jsem se ocitla zpátky v koupelně, zavřela za sebou dveře a zamkla. Pak jsem ještě vlezla do prázdné vany, jako kdyby mne ta stará železná vana s ozdobnými zvířecími nožkami mohla ochránit. Nakonec jsem zavolala na tísňovou linku. Musela jsem číslo vyťukávat nadvakrát. Když se mne operátorka zeptala, jaké nebezpečí mi hrozí, nedokázala jsem odpovědět. Nebyla jsem schopná dokonce ani zakřičet.

„Hrozí vám nějaké nebezpečí v tuto chvíli?“ ptal se mne zrale znějící ženský hlas.

Divoce jsem přikývla.

„Vaše mlčení beru jako souhlas. Můžete mi říci, kde jste?“

„V koupelně.“ Šeptem jsem nadiktovala svou adresu.

„Policie je na cestě. Zůstanu s vámi na telefonu. Ve vašem domě je nějaký vetřelec?“

Slyšela jsem psy za dveřmi koupelny. Původní skučení nabíralo na síle. Teď už skučeli a škrábali drápy o dveře, aby se dostali dovnitř.

Nereagovala jsem.

„Pokud je ve vašem domě nějaký vetřelec, klepněte prstem jednou na mluvítko.“

Poklepala jsem na ně třikrát.

„Mají zbraně? Klepněte jednou.“

Klepla jsem jednou na mikrofon.

„Více než jednu zbraň?“

Znovu jsem klepla.

„Střelné zbraně?“

Zavrtěla jsem hlavou, že ne, a položila mobil do prázdné vany. Operátorka stále mluvila, ale byla příliš daleko. Vrtění hlavou – ne, ne, ne – mi přinášelo stejnou úlevu, jako kdyby mne někdo houpal.

Jeden ze psů zavyl, když se ozvala blížící se siréna. Mráček. Kdysi jsem se musela smát, když se tahle fena přidala k městské verzi vlčí smečky. Jako kdyby snad v sobě tenhle hýčkaný tvor, kterému jsem jednou týdně čistila kartáčkem zuby, měl byť jen kousíček šelmy. V tuhle chvíli mne ale její vytí děsilo.

„Policie už přijíždí,“ sdělil mi slabý hlásek vycházející z telefonu na dně vany. „Klepněte jednou, pokud jsou vetřelci stále uvnitř.“

Psi se rozštěkali na blížící se kroky a na ruce, které zkoušely, jestli jsou vstupní dveře odemčené.

„Tady je policie! Otevřete!“

Pokusila jsem se na ně zakřičet, ale jediný zvuk, jenž jsem ze sebe dokázala vydat, bylo slaboučké zaúpění, které znělo ještě tišeji než hlas z mobilu, jenž se stále dožadoval odpovědi na otázku, zda jsou vetřelci dosud uvnitř. Jedinou odpovědí, které se policisté dočkali, byl psí štěkot.

„Tady je newyorská policie! Otevřete dveře!“

Štěkot neustával.

„Zavolejte lidi z odchytu zvířat!“ Uslyšela jsem vykřiknout kteréhosi z policistů.

Následující zvuk prozradil, že policisté vyrazili dveře. Pak následoval jediný ohlušující výstřel. Skučení, jež následovalo poté, bylo stejně žalostné jako nářek člověka. Další dva psi přestali štěkat.

„Hodní pejsci. Hodní, hodní…“ Slyšela jsem jednoho z policistů.

„Myslím, že tamten je mrtvý.“

Kroky se opatrně blížily.

„No zatraceně. Kristepane,“ vydechl kterýsi z nich.

Slyšela jsem, jak se mu obrací žaludek.

Dveře koupelny se rozlétly a mladý policista mne našel skrčenou v prázdné vaně.

Dřepl si vedle mne. Cítila jsem nakyslý pach z jeho úst, jimiž před okamžikem zvracel.

„Jste zraněná?“

Nohy jsem měla pod sebou, tvář přitisknutou ke kolenům, dlaně sepjaté za hlavou.

„Ambulance už je na cestě. Poslouchejte mě, my se musíme podívat, jestli nekrvácíte.“ Zlehka mi položil ruku na záda a já jsem vykřikla. „Klid, klid… teď už vám nikdo neublíží.“

Zůstala jsem jako přimrazená ve stejné poloze. Byla to tatáž poloha, jakou se učí děti ve škole, aby se ochránily před jaderným výbuchem. Později jsem se dověděla, že jeden ze symptomů akutní stresové poruchy je naprostá ztuhlost a neschopnost pohnout se.

„Lidi z odchytu zvířat jsou tady,“ oznámil další policista.

Ambulance musela přijet ve stejné chvíli, protože záchranář mi měřil tep a jakási žena mne současně prohlížela, jestli nejsem zraněná. Stále jsem zůstávala skrčená ve vaně.

„Já nemyslím, že by to byla její krev, ale nemůžu se jí podívat na břicho,“ pronesla žena. „Nasadím jí infuzi. Teď to píchne, zlato.“

Měla jsem pocit, jako kdyby mne bodla do levé ruky jehlicí na pletení. Vykřikla jsem tak hlasitě, až psi znovu začali štěkat. Teď už jenom dva.

„Dáme vám něco, aby vám to pomohlo uklidnit se a abychom vás mohli prohlédnout.“

Paží nahoru mi začala stoupat temná horkost, jako kdyby mi někdo natáhl na ruku teplou rukavici. Pak ta temnota expandovala, až byla dost velká, abych do ní celá zalezla jako do milosrdného černého vaku, ve kterém jsem mohla celá zmizet.

„Musíme jí položit pár otázek. Může mluvit?“ zeptal se jeden z policistů.

„Je v šoku.“

„Jmenujete se Morgan Pragerová?“

Pokusila jsem se přikývnout, ale černý vak byl příliš těsný.

„Můžete nám říct, kdo byl v tomto bytě s vámi? Nemůžeme u mrtvého najít žádné doklady.“

„Slyší nás?“ zeptal se další policista.

Zvedli mne na nosítka na kolečkách a začali tlačit přes byt. Když jsme míjeli ložnici, otevřela jsem oči. Z toho, co jsem viděla, jsem nyní byla spíše zmatená než vyděšená. „Co se stalo?“ zeptala jsem se novým, tichým hláskem.

„Nedívejte se na to,“ doporučila mi ta žena.

Ale já jsem se podívala. Bennetta si nikdo nevšímal. „Bolí ho to?“ Slyšela jsem samu sebe, jak se ptám.

„Ne. Zlato. Jeho nic nebolí.“

Těsně předtím, než mne začali snášet po schodech dolů, jsem uviděla Chesterovo tělo, jak leží na podlaze v předsíni. Proč zastřelili jeho? Mráček a George již byli v přepravních bednách označených nápisy NEBEZPEČNÝ PES.

Lékaři na mně nenašli žádná zranění. Nic fyzického, co by mohlo vysvětlit mou neschopnost pohnout se a promluvit – až na občasné výkřiky, pokud se ke mně někdo přiblížil. Pro zajištění mé vlastní bezpečnosti se mnou zacházeli podle článku 9.27 nařízení radnice města New York, o nedobrovolném vzetí osoby do léčení.

Odpovězte ano či ne

o Zažili jste (nebo jste byli jejími svědky) život ohrožující událost, která vyvolala intenzivní strach nebo pocit bezmoci či hrůzy.

o Tuto událost znovu prožíváte ve snech.

o Tuto událost znovu prožíváte v bdělém stavu.

o Přemýšlíte o sebevraždě.

o Přemýšlíte o tom, že zabijete někoho jiného.

o Chápete, že jste v psychiatrické léčebně.

o Víte, proč tady jste.

o Cítíte se odpovědní za to, co se stalo.

Věděla jsem, že psychiatrička, jež se mi představila jako Cilla a která to se mnou myslela dobře, mi klade důležité otázky podstatné pro vyhodnocení mého duševního stavu. Jenomže ty otázky, na které bych potřebovala znát odpovědi já, mezi nimi nebyly.

Hleděla na mne s poklidnou zvědavostí. „Teď hned se mnou nemusíte mluvit a nemusíte ani odpovídat na mé dotazy.“ Otevřela zásuvku u stolu, zasunula test zpátky dovnitř a vytáhla nikotinovou žvýkačku. „Jsem na tom závislá, jako kdyby to byly cigarety.“ Vypadala na něco málo přes padesát. Jednoduše upravené vlasy jí držela mimo obličej vlásenka ze želvoviny. Nalila si do šálku kávu a natáhla se pro druhý, který měla nahoře v kredenci. „Co si dáváte do kafe vy?“ Pak uchopila krabici mléka z malé ledničky a začala ho nalévat. „Řekněte, až to bude stačit.“

Zvedla jsem ruku.

„Cukr?“

„Je to, na co si pamatuji, pravda?“ Takhle zněla první slova, která jsem ze sebe vypravila po šesti dnech.

„A co si pamatujete?“

„Můj snoubenec je mrtvý. Našla jsem ho v ložnici. Napadli ho moji psi.“

Psychiatrička čekala, co povím dalšího.

„Věděla jsem, že je mrtvý, ještě předtím, než jsem zavolala záchranku. A schovala jsem se ve vaně, dokud nepřijela pomoc. Kterýsi policista pak zastřelil jednoho z mých psů.“ Nedokázala jsem se jí podívat do očí. „Je to moje chyba.“

„Byla jste v šoku, když vás sem přivezli, ale vaše paměť nebyla poškozena. Dokázala jste minulou noc usnout? A jíte?“

Na obě otázky jsem odpověděla záporně. Odpověděla bych záporně na libovolnou otázku týkající se mého normálního fungování. Jak bych vůbec mohla kdykoli v budoucnu ještě zažít, co to znamená „normálně“? Jak bych mohla vymazat z paměti, co jsem viděla? A co jiného bych tam měla vidět místo toho?

„Chápu vaši nezměrnou bolest. A mohu vám dát něco na to, abyste hned teď usnula. Na zármutek vám ale nedokážu naordinovat nic. Smutek není nemoc.“

„A můžete mi dát něco na pocit viny?“

„Možná se cítíte vinná, protože pocit viny je snesitelnější než žal.“

„Co se s tím dá dělat?“

„Vy to děláte. Mluvíte se mnou. To je první věc, kterou můžete dělat.“

„Mluvením se ale nezmění nic na faktech.“

„Máte pravdu. Ale my dvě tady nejsme kvůli tomu, abychom měnily fakta.“

„On je mrtvý. Chci vědět, co se stalo s mými psy.“

„Psi jsou důkazní materiál. Jsou drženi v izolaci v útulku.“

„A budou utraceni?“

„A co by se s nimi mělo stát podle vás?“

Mráček nikdy nikomu neublížila. Měla jsem ji od jejích osmi týdnů. A co mohlo vyprovokovat ty dva pitbuly? Dva měsíce spali v mé posteli. A spali v ní dokonce i tehdy, když byl na návštěvě Bennett. I když jsem musela zpočátku párkrát odvolávat Chestera pryč, protože mne chtěl stále chránit. Ale co když ho Bennett fyzicky ohrožoval? Útok na mého snoubence měl totální charakter. Bennetta po něm nebylo možné vůbec identifikovat.

„Chci vědět, co se stalo s Bennettovým tělem. Postarali se jeho rodiče o pohřeb?“

„Policie je stále ještě nedokázala najít.“

„Tvrdil, že jeho rodiče bydlí v nějaké malé vesnici v Quebeku.“

„Bennett za vámi přijel z Quebeku?“

„Bydlel v Montrealu.“

„Váš bratr mi řekl, že se s Bennettem nikdy nesetkal.“

„Vy jste mluvila se Stevenem?“

„Nebydlí Steven poblíž vás?“ zeptala se Cilla.

„Měli jsme tak málo času, kdy jsme byli spolu, že ho Bennett chtěl trávit jenom se mnou.“

„Navštívila jste ho někdy v Montrealu?“

„Chtěl, abych tam přijela. Dal mi klíč, ale nakonec to skončilo tím, že pro něho bude jednodušší jezdit sem za mnou.“

„Jak jste se seznámili?“

„Dělala jsem výzkum pro svou práci z forenzní psychologie.“

Po šesti dnech, během nichž jsem při našich každodenních sezeních nepronesla ani jediné slovo, jsem nebyla stále ještě připravena na to, abych jí pověděla, že jsem se s Bennettem seznámila, když jsem na internetu testovala svou teorii o ženských obětech sexuálních predátorů. Vytvořila jsem pět profilů žen, které jsou zvláště ohrožené: prosebnice, trpitelka, zničená životem, snadná oběť a služka. Pak jsem tyto fiktivní osoby přihlásila na různé internetové seznamky. A vytvořila jsem i kontrolní osobu, jíž byla ostýchavá leč seriózní lidumilka-workoholička, která se dokázala vysmát sama sobě a měla ráda sex. Jinými slovy: byla jsem to já sama. Bennettův první e-mail ho zařadil do kontrolní skupiny normálních mužů. Na rozdíl od ostatních takzvaně „normálních mužů“, jejichž odpovědi se podobaly spíše stručným životopisům, jaké se zasílají headhunterům hledajícím kandidáty na pracovní pozice s platy dosahujícími šestimístných cifer, projevoval Bennett zájem o mou maličkost. Zajímalo ho, jaké knížky čtu, jakou hudbu poslouchám, kde se cítím nejvíce sama sebou. Připadala jsem si jako podvodnice, ale spolu s tím, jak přibývalo e-mailů, které jsme si vyměnili, jsem nakonec neměla jinou možnost. Když jsem mu ale napsala, co vlastně na internetu dělám, vyvolala jsem tím na jeho straně namísto vzteku nebo pocitu ublíženosti okouzlení. Kladl mi bezpočet otázek týkajících se mé práce a já jsem byla polichocena jeho zájmem. Vlastně více než jen polichocena.

Jeho zájem o mou práci otevřel další oblast, v níž jsem si s ním připadala duševně blízká. Jeho nadšení pro mé myšlenky v tomto směru překonávalo veškeré projevy mých spolužáků – včetně jednoho dominikánského sexy poldy, se kterým jsem chvilku randila. Pokud se na Bennettově zájmu v průběhu času něco měnilo, pak snad jen to, že se z něho stávala tak trochu posedlost. Jednou odpoledne jsem ho našla, jak si čte odpovědi, jež mi chodily na můj účet na hotmailu, který jsem si zřídila kvůli své studii. Autor oněch e-mailů mi připadal jako sexuální deviant, byť jsem si nebyla jistá, jestli se jedná o predátora. Když jsem se zeptala Bennetta, co to dělá, odpověděl mi: „Nechala jsi to otevřené. Byl jsem zvědavý. Všiml jsem si, že ten chlapík o sobě píše zásadně ve třetí osobě. To je typické?“ Já sama jsem si ani nevšimla, že to onen člověk dělal. Bennettův postřeh nejen zahnal nepříjemný pocit, který jsem měla z jeho indiskrétního chování, ale současně zdůraznil, s jakou pozorností sleduje vše, co se týká mého výzkumu. Znovu mi pomohl. A mně teď najednou napadlo: Ani jsem mu za to nepoděkovala. Opět se mne zmocnilo zoufalství.

„Kdy mne odtud propustí?“

„Nucená hospitalizace vypršela před třemi dny,“ odpověděla Cilla. „V této chvíli už tady jste dobrovolně.“

„Musím tedy odejít?“

Zvláštní bylo, že jsem měla v době pobytu na psychiatrickém oddělení erotický sen. Nebo možná ani ne.

„Pověz mi, při čem se cítíš lépe,“ pronesl Bennett v tom snu. Políbil mne na rty a pak mne zatahal za vlasy tak silně, až to zabolelo.

Překvapilo mě, co jsem odpověděla: „Při tom s těmi vlasy.“

Potom mne pohladil po vnitřní straně stehna a vzápětí mne do něho kousl. Znovu se zeptal, co bylo příjemnější.

„To kousnutí.“

Bennett řekl: „Hodná holka.“ Načež mi olízl tvář jako pes.

Pak mi poručil, abych se otočila, a já jsem ve snu cítila, jak do mne vniká. Dvakrát. Současně. Jak to mohlo být možné?

„Co bylo příjemnější?“

„Nedokážu si vybrat,“ odpověděla jsem. A on to dělal dál, jako kdyby se mnou byli dva muži najednou.

Když jsem pověděla o onom snu během našeho dalšího sezení Cille, odtušila, že není nic neobvyklého na tom, když zármutek podněcuje pocity sexuálního charakteru. Vysvětlila mi, že moje tělo se cítí stejně oloupené jako moje psychika. A dodala, že sex, třeba jen ve snu, je dokladem toho, že se snažím žít.

Ruce jiných mužů byly obratné a současně jako by mne škádlily. Bennettovy dotyky byly naproti tomu naprosto suverénní. Dokázal zacílit hned první dotyk na mém těle na takové místo, že jsem měla pocit, jako kdyby naše mazlení mělo pokračovat donekonečna. A nikdy v tom nebyla ani stopa po ostýchavosti. Počínal si jako sochař zvyklý formovat vlhkou hlínu.

Na našem prvním rande jsme si pronajali pokoj v penzionu Old Orchard Beach Inn v městečku Old Orchard Beach ve státu Maine.

Dohodli jsme se na tom, že naše první osobní setkání se odehraje v soukromí pokoje. Překvapilo mne, když jsem si uvědomila, že se mne zmocňuje ostych, i když jsem se na tuhle chvíli těšila celý měsíc. Kromě toho jsme se také dohodli, že Bennett bude v tom pokoji na mne čekat. V té chvíli jsem toužila, abychom si naplánovali setkání někde jinde, kde bychom mohli něco dělat – třeba se projet na lodičce nebo se projít. Zkrátka dělat cokoli jiného než to, že budeme sedět a hledět na sebe v malém pokoji s velikou postelí. Před Bennettem jsem bývala vždy jen se samými kluky. Bez ohledu na jejich věk to byli kluci. Smyslní, zábavní, rychlí, nebezpeční, sobečtí a sexy. Ale kromě toho i nejistí sami sebou. Nyní jsem ale sotva stačila otevřít dveře, když mne Bennett uchopil pevně za zápěstí a vtáhl dovnitř. Uviděla jsem muže, který nebyl podle konvenčních měřítek nijak zvlášť hezký. Ale okamžitě jsem také věděla, že na tom nezáleží. Neměl symetrické rysy. Jednu stranu úst měl lehce svěšenou. Na pleti se daly rozeznat pozůstatky akné z doby dospívání. Modré oči s dlouhými řasami byly nezvykle jasné, usazené v rozpraskané pleti. Co by v případě jiného muže ubíralo na přitažlivosti, zesilovalo v tomto případě kouzlo, jakým působil na ženy mladý Tommy Lee Jones. Byl jako síla v ustavičném, pomalém pohybu.

Líbal zvolna. A dokázal vycítit, kdy se má odtrhnout.

A kdy zase znovu začít.

Při líbání držel mou tvář. Chytila jsem ho rychle vzadu za krk. Ženy jsou vychovávány, aby si cenily vysokých mužů, ale Bennett měl sotva metr sedmdesát. Mně se však líbilo, jak jsme se k sobě hodili. Byla jsem ráda, že nepoužíval žádný parfém. Voněl jako čistá jezerní voda.

Spadli jsme spolu na postel a on mne přitáhl blíž k sobě. Tentokrát ale nikoli za zápěstí. Co zahnalo můj ostych, byla touha, kterou po mně projevoval. Když mi řekl, že naživo jsem ještě krásnější, věřila jsem mu. Spadly ze mne veškeré zábrany. Bylo to, jako kdyby se na mne přenesla jeho sebedůvěra. Pomohla jsem mu rozepnout mou halenku. Nebylo třeba zápolit se žádnými sponami, protože jsem si vzala hedvábný živůtek. Přetáhl mi ho přes hlavu. Nespěchal. Vzal mou ruku a položil ji na svou erekci. Pak mi ruku zvedl a políbil ji na dlaň. Na okamžik si sunul do úst každý z mých prstů. Klekl si, stále ještě úplně oblečený v džínách a bílé košili, a svlékal ze mne zbytek mých šatů. Přejížděl mi bradou po kůži a líbal mne na vnitřní stranu stehen. Chtěla jsem ho, ale zachovala jsem se podle jeho vzoru. On nikam nespěchal a ani já ne. Položil si mne zády na postel, roztáhl mi nohy a vnikl do mne jazykem. Tohle se mnou žádný z mých kluků nikdy nedělal. Takhle ještě ne. Rychlost, s jakou jsem se vzrušila, ve mně vyvolala trapný pocit, ale ten pominul, když jsem viděla rozkoš, kterou mu to přinášelo. Teď bylo na mně, abych si klekla. Měl na sobě staré levisky s knoflíky. Rozepínala jsem je a cítila jeho erekci. Naklonila jsem se nad něj a třela se o jeho penis ňadry.

„Pojď sem,“ vyzval mne.

Zajel do mne prstem a políbil mne na krk, když ucítil, jak jsem na něj připravená. Donutil mne, abych ještě několik vteřin počkala. Z jeho pohybů vyzařovala autorita. Chápal, že i v poklidu se může ukrývat síla a že chvíle čekání zvyšuje vzrušení.

„Pojď sem,“ zopakoval znovu.

Mou spolubydlící v Bellevue byla studentka prvního ročníku na koleji Sarah Lawrenceové, která se pokusila spáchat sebevraždu tím, že si nacpala do úst toaletní papír. „Vypila jsem všechen tátův tvrdý alkohol a snědla veškeré prášky, které jsem našla u babičky, ale nezabralo to,“ svěřila se mi. Náš pokoj se nijak zvlášť nelišil od normálního pokoje na vysokoškolské koleji. S tím rozdílem, že okno zde bylo z nerozbitného skla a „zrcadlo“ v koupelně z nerezové oceli. Ani zavřené dveře nám nezaručovaly soukromí. Za okénkem vedoucím na chodbu nikdy nezhasínalo světlo. Moje spolubydlící Jody mi pověděla, že Cilla, naše společná psychiatrička, zpívala kdysi s Lou Reedem a dělala mu křoví. Díky životu, který vedla Jody venku, ať už byl jakýkoli, vypadala nyní na mnohem víc než na svých osmnáct let. V tomto směru ničemu nepomáhaly ani výrazné černé oční stíny, které používala. Personál na příjmu ji donutil, aby se vzdala cvočků, které měla na tváři, a také řady drobných piercingů na spodním rtu.

Cilla naopak žádný mejkap nepoužívala, ale i přesto vypadala mladší, než jsem si o ní původně myslela. Její tvář bez vrásek působila stejně uklidňujícím dojmem jako její laskavý pohled. Musela se vědomě snažit, aby dosáhla tak dokonalého výrazu – neutrálního, bez stopy po snaze soudit mne –, jako kdyby se dívala na pacientku, a ne na ženu odpovědnou za smrt svého snoubence. Právě o takový výraz jsem se snažila, když jsem se v rámci studia jednou týdně v zařízení na ostrově Rikers Island setkávala s podvodníky na internetu a s exhibicionisty obnažujícími se na veřejnosti.

Posadila jsem se na její pohovku, zatímco ona sama si sedla do ušáku s ortopedickým polštářkem. Představovala jsem si, jak asi tehdy vypadala: černé kožené kalhoty a boty na vysoké podrážce, jak zpívá za nejsenzačnějším rockerem v New Yorku.

Vytáhla balíček nikotinových žvýkaček. „Nebude vám to vadit?“

Strohá oficiózně působící kancelář byla vymalovaná uklidňujícími zemitými odstíny. Vzadu za jejím stolem visel obraz, na němž převládala oranžová a žlutohnědá. Abstraktní umění, považované kdysi za cosi radikálního, ale které dnes zdobí stěnu u každého terapeuta. Obraz představoval jediný ostrůvek jasnějších barev.

„Vypadáte, že jste si v noci trochu odpočinula.“

„Pokud se dá nočním můrám říkat odpočinek.“

„Můžu vám předepsat vyšší dávku ambienu.“

„Taková dávka, aby mi přinesla klid, neexistuje.“

„Dosažení klidu možná ještě není cílem.“

„Tak co tady potom vlastně děláme?“

„Povězte mi, kdy jste se cítila naposledy v pohodě?“

Nemusela jsem nijak usilovně ždímat paměť. Bylo to loni v červnu. První víkend, který jsme prožili s Bennettem společně. Znovu jsme se setkali na trase mezi Montrealem a Brooklynem, ve staromódním penzionu v Bar Harboru, který našel Bennett. On přijel ze severu autem, já cestovala z jihu autobusem. Pádlovali jsme na kajaku podél pobřeží, když se z lesa vynořil los. Jeho parohy musely mít rozpětí dobré čtyři metry, vypadal zpola jako zvíře a zpola jako strom. Nikdy předtím jsem neviděla majestátněji působícího tvora. S Bennettem jsme oba hleděli na losa v posvátné úctě, nemuseli jsme říct ani slovo.

„Kvůli čemu pláčete?“ zeptala se Cilla.

„Byla jsem s ním.“

Nabídla mi krabičku s papírovými kapesníky, ale já jsem odmítla.

„Zničila jsem to, co jsem milovala. Jste schopná mi předepsat takovou dávku, abych se dokázala smířit s něčím takovým?“

Nic neříkala. Co se na to dalo povědět?

„A ještě jsem tak zvrácená, že se mi stýská po mých psech.“

Upřela na mne neutrální klidný pohled, jako kdyby mne vyzývala, abych našla způsob, jak tomu všemu přijít na kloub.

„Někdy cítím stejnou vinu, pokud jde o Mráčka, jako když myslím na Bennetta. Proč jsem si musela brát ty psy z útulku?“

„Snažila jste se chovat laskavě.“

„Vážně? Jenže tohle se nestalo poprvé.“

„Vy už jste si brala opuštěná zvířata domů i dříve?“

„Chorobní sběrači používají zvířata ve snaze vyléčit sami sebe.“

„Vy pokládáte samu sebe za chorobného sběrače?“

„Vyloučit bych to nemohla. Byla jsem ten typ dítěte, který přitáhl domů každou zatoulanou kočku nebo opuštěného psa. Každé neochmýřené ptáče, co vypadlo z hnízda. A víte, jak to ve skutečnosti bylo? Ta ptáčata bývala nemocná. Hlavně proto je jejich matky vyhodily. Jedno takové jsem donesla domů a skončilo to smrtí mého oblíbeného papouška.“

„Znamená to, že by se lidé měli přestat chovat laskavě kvůli nepředvídatelným důsledkům?“

Sáhla jsem po papírovém ubrousku v krabičce na nízkém stolku mezi námi, třebaže jsem ho nepotřebovala. Neplakala jsem. Chtěla jsem jen mít něco, co bych mohla drtit v dlaních.

„A byla zrovna Bennettova smrt takovou nepředvídatelnou věcí?“ zeptala jsem se. „A co matka novorozence, která chová doma krajtu? Nebo žena, která si vezme domů už jednou v minulosti trestaného milence, a pak odmítá věřit své dceři, která jí říká, co jí ten muž dělá?“

„Takové predátory vy studujete?“

„Já studuji oběti.“

Konečně jsem jí pověděla, jak jsem se seznámila s Bennettem. Byl kontrolní osobou, jakou jsem hledala. Ano či ne. Větší radost mu dělalo, když měl pravdu, než když byl šťastný. Často si připadá omezovaný. Líbí se mu, když může chránit ženy. Líbí se mu, když si vedle nich připadá silný. Ženy mu lžou. Podle všech kritérií se Bennett shodoval s osobnostním typem B. Neagresivní muž. Typ chlapíka, o jakém sní vaše matka, že si ho jednou vezmete. Nikdy jsem si nevybírala muže, jaké by mi schválila matka. Proto mne jeho okouzlující reakce na osobu, kterou jsem vystavila na internetu, tak zaskočila. V jeho e-mailu nebyla stopa po flirtování. Nepoužíval počítačovou obrazovku jako zrcadlo, v němž by se přikrášloval. V první odpovědi nepoužil ani jednou zájmeno já. Mám ve zvyku to počítat. Průměrná četnost použití zájmena já v prvním e-mailu bývá u mužů devatenáct. Zatímco zájmeno vy nebo ty se zpravidla objeví ani ne třikrát. Bennettův e-mail měl podobu dotazníku. Jakou knihu byste si nevzala na opuštěný ostrov? Jaké je podle vás nejlibozvučnější slovo v angličtině? Máte raději zvířata než lidi? Jaká písnička vás dokáže rozplakat, ale vy se stydíte to přiznat? Kam byste nejela na dovolenou? Myslíte si, že čísla vyzařují barvy?

„Myslíte si, že Bennett je vaše oběť?“ zeptala se.

Proč by měl být? Nenapadal mne jediný důvod. Mí psi ho neohrožovali, snad kromě způsobu, jakým se zpočátku choval Chester, když se mne snažil chránit. Bennett tvrdil, že se jich nebojí. Pověděl mi nicméně o tom, jak na něho jednou Chester zavrčel, když se pokusil dát jinam zmražené morkové kosti, které jsem pro psy nechala. Bennett nebyl milovník zvířat, ale dočasně se s nimi byl ochoten smířit. Jak se k nim ale choval, když jsem u toho nebyla?

„Proč jste si zvolila viktimologii?“ zeptala se Cilla.

„Já myslím, že ona si vybrala mne.“

Oběti se promění v ty, kdož přežili, až poté, co se něco stane. Podle čeho jsou ale tyto oběti vybírány?

Dejme tomu, že si pět školaček hraje na hřišti. Potenciální pachatel sedí v autě na opačné straně ulice. Zdá se, že metoda, kterou používá při výběru, se ani trochu nepodobá postupu, jakým si vlčí smečka vybírá chromého losa. Anebo snad ano?

Prohlíží si držení těla jednotlivých dívek. Jak se v jejich postoji a chůzi projevují dominantní rysy osobnosti. Plachost, drzost, ostražitost, zasněnost. Predátor počká s výběrem oběti, dokud se neobjeví taková, která odpovídá jeho potřebám. První dívka, která odchází, si hopsá po chodníku. Taková jsem byla jako školačka já. Jednalo by se o snadnou volbu, jenže tenhle konkrétní predátor nestojí o žádnou „hopsandu“. Takové jako ona bývají těžko zvládnutelnou kořistí. Brání se. Druhá dívka, která ho upoutá, je obklopena smějícími se kamarádkami. Ačkoli se jedná o jeho typ, nechce se mu vynakládat tolik práce na to, aby ji oddělil od ostatních a riskoval, že neuspěje. Třetí holka cosi povykuje do mobilu a čtvrtá je na jeho vkus oblečená až moc jako kluk. Pátá má lehkou nadváhu a při chůzi si kroutí konečky ofiny. Většinu tváře má skrytou za vlasy, což je spolehlivý signál nízkého sebevědomí a uzavřené povahy. Takové se nikdy nebrání. Předem o sobě vědí, že jsou oběť. Pokud ne teď, pak někdy příště. Útočník se nemusí namáhat tím, aby je nějak okouzlil či přilákal. Snaží se ostatně vlk působit osobním kouzlem na chromého losa?

Metoda přiblížení se je termín, který vypovídá o tom, jakým způsobem se lovec dostane do blízkosti oběti. Poskytuje poznatky o pachateli z hlediska jeho sociálních dovedností, fyzických dispozic a schopnosti manipulovat s druhými. Třemi základními metodami přiblížení jsou lest, překvapení a bleskový útok. Do kategorie predátorů sázejících na lest patří útočník, jenž přesvědčí svou oběť, že potřebuje její pomoc. Představte si Teda Bundyho se sádrou na ruce, jak žádá mladou ženu, aby mu pomohla vytáhnout něco z dodávky, která nemá vzadu žádná okna. Metodu překvapení použije ten, kdo nejprve číhá ve skrytu, načež oběť rychle přemůže. Představte si třeba muže s nožem ukrytého pod automobilem, jak tam čeká na ženu, až se vrátí s nákupem a odemkne vůz. Pak zaútočí nožem na její Achillovu šlachu, aby vyhlédnutá oběť nemohla utéct. Bleskový útok vyžaduje rychlé a brutální využití síly, s jejíž pomocí je během okamžiku zlomena schopnost oběti bránit se. Představte si vpád do bytu, po němž je oběť, která měla tu smůlu, že se tam právě nacházela, během okamžiku zabita. Nebo znásilněna a poté zabita.

Odhad rizika vypovídá o pravděpodobnosti, s jakou se konkrétní osoba stane obětí. Toto riziko má tři základní úrovně: nízké, střední a vysoké. Odhad vychází z osobního, profesního a sociálního života dotyčného jedince. Prostitutka je očividným příkladem osoby s vysokým stupněm rizika. Je vystavena kontaktům s velkým množstvím neznámých osob, často je v kontaktu s osobami užívajícími drogy, zhusta sama v noci, a není pravděpodobné, že by ji v případě zmizení někdo postrádal. Osoba s nízkou úrovní rizika má stálé zaměstnání, hodně přátel a nepředvídatelný denní režim.

Co kdyby ale do hry vstupoval ještě další rizikový faktor: riziko příliš velké důvěřivosti. Vyplývající nikoli z naivity, ale z velké dávky soucitu. Co třeba malá holčička, která skončí vlákána do dodávky útočníka, jenž ji předtím požádal, aby mu pomohla hledat ztracené kotě?

Takhle to funguje na lidi.

Studovala jsem pod vedením psychiatra, který dovoloval svým pacientům, aby si na sezení brali psy. Vyprávěl mi o jedné pacientce, která přišla s dokonale vycvičeným křížencem ovčáka, jenž jí vydržel ležet u nohou dokonce i ve chvíli, kdy kolem sebe mávala dramaticky rukama, aby zdůraznila, o co jí jde. Jiný pacient, jenž bral antipsychotika, seděl nezvykle klidně vedle svého gordonsetra a hovořil pokojným monotónním hlasem, zatímco jeho pes se postavil a začal nervózně přecházet po místnosti. Dokonce u toho i tiše vrčel a nastražil uši. A pointa toho všeho? Psi dokážou rozlišit mezi neurotickým chováním a chováním, které představuje skutečnou hrozbu.

Ohrožoval Bennett nějak mé psy?

Cilla mi pomohla sestavit kondolenční dopis Bennettovým rodičům. Bennett mi ukázal jejich fotku. Jeho starý otec na ní hrál v kuchyni na farmě na tahací harmoniku, zatímco matka v zástěře tančila. Když se mne Cilla zeptala, co mi Bennett o rodičích pověděl, vybavily se mi jen obecné banality. Řekl toho jen málo a já si teď přála, abych se ho ptala více. Cilla mi doporučila, ať si dám pozor, aby to nebyl dopis o tom, jakou ztrátu cítím já.

Můj bratr Steven požádal jednoho z vyšetřovatelů své právnické firmy, aby vypátral adresu Bennettových rodičů, neboť policie je nebyla schopná najít: pana a paní Jeana-Pierra a Marii Vauxovy-Trudeauovy, žijící v Saint-Elzéar v Quebeku, což je město čítající necelé tři tisíce obyvatel.

„Ti rodiče vůbec neexistují,“ sdělil mi Steven, když za mnou přišel příště na návštěvu do Bellevue. Začínal druhý týden mého pobytu na onom místě a on za mnou chodil skoro každý večer. Seděli jsme na plastových židlích ve společenské místnosti, zatímco televizní kanál Investigation Discovery uváděl pořad Štěstí, a pak už nic. Zkuste si to představit… zaplnit všechny díly po celý rok příběhy manželů, kteří se navzájem zabili… na líbánkách. Moje spolubydlící Jody se k nám připojila, neboť věděla, že Steven pokaždé nosí čokoládu. Zastrčila si do uší špunty sluchátek, aby nám poskytla soukromí, ale já si všimla, že má vypnutý zvuk.

„Chceš tím jenom říct, že tvůj vyšetřovatel je nedokázal najít,“ opravila jsem ho.

„Až přijdeš příště, Steve,“ přerušila Jody náš rozhovor, „mohl bys donést tu s kousky slaniny a solí?“

„Slanina v čokoládě?“ ujišťoval se Steven.

„Možná jsem ti posledně špatně napsala to jejich příjmení,“ nadhodila jsem.

„Můj člověk prozkoumal všechny varianty. V Saint-Elzéar nikdo podobného jména nežije.“

„Třeba jsem spletla město.“

„Hledal všude.“

„Někde musejí být. A někdo jim musí říct, že jejich syn je po smrti.“

„Nechal jsem svého člověka, aby prohledal záznamy v městské matrice a aby našel Bennettův rodný list. Nikdo takového jména tam nikdy nežil.“

„Já jsem tě nežádala, abys prověřoval Bennetta.“

„Já jsem neprověřoval Bennetta. Snažil jsem se ti najít jeho rodiče.“

Znala jsem svého bratra lépe než kohokoli jiného. Jako děti jsme bývali nerozluční, s veškerou vervou jsme bránili jeden druhého, což je rys, jenž se často vyskytuje u dětí maniodepresivních rodičů. Když se náš otec nacházel ve stavu deprese, Stevena ignoroval. Když se dostal do manické fáze, útočil na něj. Bipolární porucha je jedním ze vzácných případů, kdy se může predátor a oběť ocitnout současně v jednom těle. Jedná se o nerovný boj.

„Chceš, aby můj člověk pokračoval v pátrání po Bennettových rodičích?“ zeptal se Steven.

„Samozřejmě že ano.“

Když Steven odešel, Jody stále žmoulala kousek čokolády. „Mé učitelce tvůrčího psaní na koleji se stalo to samé. Na internetu se seznámila s tím svým Angličanem a zamilovala se do něho.“

„A proč ti tvoje profesorka vyprávěla o svém milostném životě?“ zeptala jsem se, třebaže jsem se dokázala jen stěží soustředit na to, co Jody říká. V duchu jsem se zasekla v okamžiku, kdy mi Steven sdělil, že se Bennett nenarodil tam, kde se tak podle jeho slov mělo stát.

„Máme se scházet jen ve dvou na půl hodiny týdně, abychom probíraly moje psaní. Jenže není o čem mluvit a obě to víme. No a ukázalo se, že tomu klukovi bylo ve skutečnosti teprve dvanáct let.“

„To se určitě stává každou chvíli.“ Natáhla jsem se k lampě vedle postele, abych ji zhasla.

„Počkat. Konečně jsem na to přišla. Ty jsi špatná kopie té herečky. Charlotte Ramplingové… Sexy víčka na očích, jejichž barva se mění z oříškové na zelenou podle toho, jak na ně dopadá světlo. A ty výrazné lícní kosti. Vždycky mě to vytáčelo.“

„Špatná kopie.“

„A taky menší,“ dodala Jody. „Já a moje sestra říkáme, že jsme špatné kopie Joan Fontaineové a Olivie de Havillandové. Díváme se na spoustu starých filmů. Tvůj bratr je ale na druhé straně docela slušná verze Nica Cage.“

„Myslím, že by to přežil. Tvoji sestru neznám, ale neřekla bych, že ty osobně jsi špatná kopie kohokoli,“ dodala jsem, vedena snahou o ohleduplnost. Tentokrát jsem už lampu na nočním stolku zhasla. „Dobrou noc.“ Obrátila jsem se k Jody zády, abych zdůraznila záměr ukončit tuto konverzaci. Světlo z okénka ve dveřích ale osvětlovalo pokoj dost na to, abych nemohla předstírat, že v něm jsem sama.

Proč by člověk tvrdil, že se narodil někde, kde se ve skutečnosti nenarodil?

Ze všech možných lží, které muži říkají ženám, mi tahle připadala nejvíc nepochopitelná. Nedokázala jsem přijít na to, jaký smysl by mohla mít. Pokud by si nezměnil jméno. Ale důvodem, proč si lidé mění jména – kromě sňatků, po nichž si někdy ženy mění příjmení –, je snaha přetnout pouta s minulostí a začít úplně znovu. Pokud by si změnil jméno, co dalšího by ještě mohl změnit? Příběh svého dětství. Když on ale mluvil o rodičích s takovou láskou. Bylo to snad dětství, jaké si přál mít? A kdo byli ti lidé na fotografii? Bennett se muži na snímku podobal.

Otočila jsem se, až jsem spočívala obrácena tváří k druhému lůžku. Pokud Jody nespala, ležela tiše a bez pohybu. Nedokázala jsem zahnat z hlavy tu její praštěnou hru. Čí špatnou kopií by mohl být Bennett? Přemýšlela jsem o všech hercích z nedávné minulosti, které jsem vídala v nočních pořadech v televizi, až jsem nakonec skončila u kultovního Montgomeryho Clifta. Během natáčení filmu Země dešťového stromu měl vážnou dopravní nehodu. Narazil do stromu. A třebaže plastická operace obličeje dopadla na padesátá léta skutečně dobře, dalo se na jeho snímcích poznat, které pocházejí z doby před operací a které po ní. A mne nyní napadlo, že Bennett byl špatnou verzí špatné verze Montgomeryho Clifta. Jakmile mne to ale napadlo, zastyděla jsem se. Proč jsem tak naštvaná? Jediné, čeho se Bennett dopustil, bylo, že mi zalhal o tom, odkud pochází.

Jody stále nevydala ani hlásku. Spolubydlící, kterou bych si přála mít, byla Kathy. K ní bych se nikdy neotočila zády a nezhasínala bych ani světlo. Rozebíraly bychom všechny možnosti spojené s touto podivnou situací a rozvíjely nejdivočejší scénáře, až bychom se tomu obě smály. A nakonec by mi vysvětlila, že správné je udělat obojí: provést průzkum a současně podstoupit riziko spojené s tím, když někomu prostě věříme.

Jí samotné víra posloužila dobře. Její dobrodružný, nezdolný a moudrý duch provedl Kathy životem, jaký by jí každý záviděl – až do jistého okamžiku. V osmadvaceti, když byla ve třetím ročníku medicíny na newyorské univerzitě, jí diagnostikovali rakovinu prsu, která se už dostala až do kosti. Během první chemoterapie dál chodila na přednášky i na vizity a objevovala se na oddělení s nezakrytou hlavou – nenosila paruku ani šátek. Její pacienti mohli den co den sledovat, jak je statečná, jak se před nimi ukazuje i ve chvílích, kdy by jiní kapitulovali.

Žila ještě osm let od chvíle, kdy jí stanovili diagnózu. Po čtyři z oněch let jsme se dělily o byt ve Vinegar Hill kousek od nájezdu na Brooklynský most. Zemřela těsně předtím, než jsem se seznámila s Bennettem.

A nyní jsem byla v blázinci se studentkou koleje Sarah Lawrenceové.

Co by udělala Kathy?

Já bych si ráno rezervovala letenku do Montrealu, vzala si klíče, které mi dal Bennett, a zjistila všechno, co dokážu.

Odpoledne odtud odcházím,“ sdělila jsem Cille následujícího dopoledne. Seděly jsme v její kanceláři a pily čaj. Od svého přijetí sem jsme se vídaly každý den. Slíbila, že si mne nechá jako ambulantní pacientku. Tahala jsem za nitky na svých stylově roztrhaných džínách.

„Nemyslíte, že byste u nás měla zůstat ještě pár dní? Aspoň do doby, než u sebe budete mít někoho, o koho se můžete opřít?“

Měla jsem pocit, že moje opora je ona. Ona a Steven. „Steven najal na můj byt speciální úklidovou službu, která se zabývá místy, na nichž došlo ke zločinu.“

„Víte určitě, že jste připravená vrátit se domů? I když je ve vašem bytě už zase čisto?“

„Vy myslíte, že existují nějaké jiné čisticí prostředky, než jsou ty, které používáme my ostatní? Já bych nedokázala dostat z žínky ani krev z vlastního rozbitého nosu,“ odtušila jsem. „Nemám v úmyslu chodit domů. Musím do Montrealu. Do Bennettova bytu, abych tam našla číslo na jeho rodiče, k nim domů, a jejich adresu. Nemohu jít k sobě domů, dokud je neuvidím.“

„A vy myslíte, že to je na vás, abyste jim pověděla, co se stalo? A ne na úřadech?“

„Zatím je nikdo nedokázal najít. Ani Stevenův vyšetřovatel ne.“

„A vy si myslíte, že je najdete?“

„Měl všechno neuvěřitelně uspořádané. Věšel si košile a kravaty podle barvy. Jsem si jistá, že někde v jeho stole najdu adresu rodičů. Byl to nejuklizenější stůl, jaký jsem kdy viděla.“

„Takže vy jste byla u něj v bytě?“

„Ne. Ukazoval mi ho přes Skype.“

Pomocí Skypu jsme spolu občas večeřeli. Dohodli jsme se třeba, že si dáme čínu, objednali si stejná jídla a mohli jíst, jako kdybychom seděli naproti sobě. Bennett měl na stole ubrus, já jsem mívala prostírání.

„Jste připravena na to, co tam možná najdete?“ zeptala se Cilla.

Byla to typická otázka terapeuta a já ji kladla při rozhovorech s pacienty v Rikers. Každý na ni vždycky odpověděl kladně.

Nejdříve jsem ale musela vidět své psy.

Jela jsem rychlíkem přímo až do Východního Harlemu. Napadlo mne, že se dnes nejspíš koná průvod ke dni Portorika – na troubících autech všude kolem jsem viděla portorické vlajky a kromě toho byl i velice hustý provoz. Pak jsem si ale uvědomila, že průvod se konal už v červnu a dnes je září. O jeden blok vedle mne do nosu udeřil smrad z městského útulku pro opuštěná zvířata: směsice pachu výkalů a strachu. Vstupní dveře pokrývaly nalepené plakáty nabádající ke kastraci domácích mazlíčků. V prostoru pro návštěvníky hned za dveřmi, plném plačících dětí, apaticky se tvářících puberťáků a rodičů trpících uprostřed všeho toho zmatku, kralovala trojice žen. Vypadaly, že jim nebude víc než dvacet let. Dvě z nich telefonovaly, což znamenalo, že jen jediná zbývala, aby si nějak poradila s návalem emocemi nabitých příchozích, kteří sem dorazili hledat své zatoulané psy, anebo se naopak chtěli zbavit těch, které měli. Za takových okolností mohlo trvat celé hodiny, než se mnou někdo promluví.

Zachytila jsem pohled urostlého pracovníka útulku, kterému jedna z žen u přepážky říkala Enrique. Tiše jsem se ho zeptala, jestli neví, kde se nacházejí dva psi, které sem přivezli lidé z odchytu nebezpečných zvířat před deseti dny.

Odtušil, že sem dostávají více než sto psů týdně. „Znáte čísla jejich kotců?“

Neměla jsem ani tušení, jaká čísla by mohly jejich kotce mít. Místo toho jsem řekla: „To jsou ti, co o nich psali v novinách. Jak byl zabit ten muž.“

„Pitbul s červeným čenichem a ten velký bílý pes?“

„Pyrenejský horský pes. Ano.“

„Jsou na čtverce. Umístili je ale do oddělení NZ-NČ.“ Když viděl můj nechápavý pohled, dodal: „Nebezpečná zvířata – napadení člověka. I když podle toho, co jsem četl v novinách, toho stihli mnohem víc.“

„Jsou to moji psi.“

„Já vám ale nemůžu dovolit, abyste si je vzala. A nemůžu vás ani pustit k nim do kotců. Jsou tam výstražné tabulky. NEPŘIBLIŽOVAT SE!“

„Nemohla bych je ale aspoň vidět? Mohl byste mě tam vzít, ať se na ně podívám?“

Viděla jsem, jak Enrique vrhl pohled směrem k plně zaneprázdněným ženám u přepážky. Pak mi pohybem naznačil, abych ho následovala. Proklouzli jsme kolem tabulky s nápisem POUZE PRO ZAMĚSTNANCE a hned vzápětí jsme se ocitli uprostřed blázince plného psího vytí. Tohle nevypadalo jako v lidské cvokárně v Bellevue. Snažila jsem se nevnímat nic z toho, co vidím kolem sebe: psy doháněné k šílenství strachem a bezmocí točící se dokolečka v příliš malých klecích, převržené misky na vodu, výkaly nejen na podlaze, ale i na stěnách. Proč tady nebyli žádní další hlídači, kteří by se starali o zajištění potřeb těchto psů?

Mráček nespala nikdy nikde jinde než v mé posteli.

Teď se tiskla k zadní stěně klece, hlavu držela skloněnou, uši nastražené hrůzou. Přistoupila jsem blíž k ní, ona ke mně zvedla pohled a zaskučela. Vykřikla jsem její jméno a natáhla se k ní.

Enrique mne zadržel. „Nesmíte se toho psa dotýkat.“

Klesla jsem na kolena a promluvila na Mráčka. „Zlatíčko moje. Mě tak strašně mrzí, že jsi tady.“

Dívala jsem se na Bennettova vraha? Nikdo na světě mne nedokázal přesvědčit, že tento pes zabil Bennetta. Což znamenalo, že vina padá na Chestera a George.

„Kde je George? Ten pitbul?“

„Ve vedlejším kotci. Hned tady.“

Uvědomila jsem si, že naříkavé skučení, které jsem slyšela, přicházelo od George. Uslyšel můj hlas a ucítil můj pach. V duchu jsem si teď přála, abych toho psa nikdy nepotkala. Toužila jsem, kéž bych jej dokázala nenávidět. Nebýt tohoto tvora a nyní již mrtvého Chestera, byl by Bennett stále ještě živý. Možná že George čekal už tenkrát na utracení z dobrého důvodu – tehdy, když jsem si jej vzala domů, abych se o něj starala. Možná to byl i jiný důvod, než jen přeplněný psí útulek. Jenže on byl tak milý a dokázal se chovat tak vděčně. Byl to jediný ze psů, které jsem kdy poznala, jenž nikdy nepoužíval zuby, když jsem ho krmila z ruky. Jen pysky.

Rozplakala jsem se. George byl pes beta. Alfa mezi těmi dvěma byl Chester. Mohlo to nějak ovlivnit, zda mu dokážu odpustit? Nechtěla jsem oko za oko. Vzhledem k daným okolnostem to mohlo působit zvláštně, ale já si nepřála, aby George trpěl. Co třeba matka, jejíž syn zabije svého otce, tedy jejího manžela? Očekává se od ní, že začne syna nenávidět? Jedná se stále o téhož chlapce, kterého ještě o hodinu dříve milovala? Nemá možnost rozhodnout se, že mu odpustí? A jak je něco takového možné?

„Mám tady práci, kterou musím udělat,“ přerušil mé myšlenky Enrique. „Pošlu sem některého z dobrovolníků. Slibte mi ale, že se nebudete těch psů dotýkat.“

Poděkovala jsem mu. On za námi rychle zavřel dveře a já jsem se posadila na zem mezi klecemi. Seděla jsem na špinavé podlaze, takže jsem je mohla oba vidět. Oni viděli na mne, ale neviděli se navzájem. Toužila jsem, abych věděla, co vlastně cítím. Připadala jsem si odpovědná za osud Mráčka. Nikdy by se zde neocitla nebýt mého – v mé mysli nyní zvítězila terapeutka – patologického altruismu, při němž mívají činy konané z obětavosti přesně opačné účinky a neodvratně způsobují nesmírné škody druhým.

„Jste statečná žena, když jste sem přišla,“ promluvila na mne osoba, jež přišla na oddělení. První myšlenka, která mi prolétla hlavou, souvisela s tím, jak čistě dotyčná vypadá vzhledem k tomu, kde pracuje. Na sobě měla tričko s názvem zdejšího psího útulku. Že by jí směna teprve začala? „Enrique mi pověděl, že jste tady. Já se jmenuji Billie.“ Dřepla si vedle mne. Natáhla se ke kleci, v níž byl George. Počkala, až George vstane a posbírá dost odvahy na to, aby se přišoural blíž. Pak natáhla ruku ještě dál, strčila ji dovnitř a nechala George, aby jí olízal prsty.

„Vy nemáte strach? Víte, co mí psi udělali?“

„Vaše fotka byla na internetu.“ Znala celý ten případ, ale přesto teď hladila George. Tiskl bok na kovové mříže, aby se jej mohla co nejvíce dotýkat. Slyšela jsem ho, jak vzdychá, jak jeho baryton vyjadřuje pocit spokojenosti. „Je to miláček,“ prohodila Billie a nehty ho škrábala po boku.

Nemohla jsem uvěřit tomu, co právě dělá.

„Cítím s vámi kvůli vaší ztrátě,“ obrátila se ke mně a protáhla prsty ven. George se v maličké kleci otočil, aby ho mohla podrbat i na druhé straně. Pochopila, co chce, a věnovala se jeho druhému boku. „Byl hezký? Ten váš snoubenec.“

Tohle byla druhá věc, která mne na ní překvapila. Kdo by mohl položit truchlící osobě takovou otázku? Přesto se mi ale líbila. Byl to první člověk, až na Cillu, kdo se mnou mluvil, jako kdybych to všechno měla nakonec přežít. Od Kathy jsem se naučila, že překonat takovou věc je skutečně možné. Jenže ve svém případě a v právě přítomné chvíli jsem dokázala pouze předstírat, že to zatím zvládám. Víru, kterou měli druzí, jsem předstírat nedokázala. Chovala jsem se ale, jako kdybych toho schopna byla.

Pokud šlo o podivnou otázku, kterou mi položila Billie, má odpověď by zněla ne. Ne, Bennett nebyl nijak úžasně pohledný. A když jsem se s ním poprvé setkala, postřehla jsem to a skoro současně to pustila z hlavy. Zaujalo mne na něm totiž něco úplně jiného. Jeho sebedůvěra. Jiný druh síly, kterou v sobě měl.

„Vaši psi jsou silnější, než si myslíte. A my dvě bychom měly raději odejít, než nás tady někdo najde. Abyste je směla vidět, potřebujete soudní povolení. Vaši psi jsou důkazní materiál.“

Rozloučila jsem se s Mráčkem, ale na George jsem nepromluvila, třebaže jeho tělo se stále tisklo k mřížím.

Billie a já jsme společně opustily oddělení.

„Jsou v bezpečí?“ zeptala jsem se.

„Prozatím. Nic se jim nestane, dokud budou sloužit jako důkaz.“

Nepoložila jsem otázku a co potom? Obě jsme věděly, co se stane pak.

„Budu se o ně starat. Tady, vezměte si.“ Podala mi vizitku. Žádná profese, jen jméno a číslo. „Jsem tady třikrát týdně. Zavolejte mi a já vám povím, jak se daří vašim psům.“

Poděkovala jsem jí a zeptala se jí, jak se stala dobrovolnicí, která zde pracuje.

„Kdysi jsem tady měla svého vlastního psa. Křížence ovčáka, který v sobě měl trochu krve čau-čau. Pokousal dítě sousedů. Já bych to děcko pokousala taky, kdyby mě provokovalo stejně, jako to dělalo Cubbymu.“

„A co se stalo s Cubbym?“

„On nebyl důkazním materiálem.“

„A to jste se rozhodla, že tady budete stále pracovat?“

„Tohle je místo, kde mne někdo potřebuje.“

Steven pro mne přijel svým vozem venku k psímu útulku. Už předtím mi nabídl, že mne odveze na letiště. Podle jeho názoru jsem se zachovala jako cvok, když jsem se rozhodla navštívit své psy. „Jak se na ně můžeš podívat, když víš, co provedli?“

Pokusila jsem se mu to vysvětlit pomocí analogie s matkou a synem, který se proměnil ve vraha, ale Steven namítl: „Tohle jsou ale psi. Žádné děti.“

Podle mne ale tato analogie seděla. „Mráčka znáš od doby, kdy měla osm týdnů.“

„Já mluvím o tom druhém.“

Neměla jsem v úmyslu zůstat v Montrealu přes noc. Hodlala jsem najít informace umožňující kontaktovat Bennettovy rodiče a hned zase z jeho bytu odejít.

Steven mne přiměl, abych mu slíbila, že po návratu přijdu k němu domů. „Včera jsem se byl podívat ve tvém bytě, abych zkontroloval, jak to tam uklidili. Nikde není ani jediná skvrna, ale taky tam není kde spát. Tu postel odvezli pryč.“

„A co ještě odvezli?“

„Vypadá to tam dost prázdné. Udělali ale, co bylo třeba. Víš určitě, že se tam chceš vracet?“

Nebylo to poprvé, kdy se o mne bratr takhle staral. Celý život to dělal. Odkláněl ode mne projevy otcovy duševní poruchy, pokud se stočily mým směrem. Náš otec nebyl žádný násilník až na případy, kdy se propadl z manické fáze do stavu deprese. Ve svých nejtemnějších náladách byl schopen ohrožovat matku nožem. Mne vnímal jako její zmenšenou kopii. A stejně vzpurnou, jako byla ona. Jedné letní noci, když mi bylo deset a Stevenovi osmnáct, vešel otec do kuchyně a spatřil tam prázdnou mísu na ovoce.

„Kdo sežral moje broskve?“ zařval. Slyšeli jsme ho z přestavěného suterénu, kde jsme se dívali se Stevenem na televizi. Pak jsme uslyšeli, jak se obořil na matku. „Ty jsi jim dovolila, aby mi snědli broskve?“

Uslyšeli jsme, jak mu matka odpověděla: „Ty ale byly pro všechny.“

Steven vyrazil po schodech nahoru a já jsem ho následovala.

„Ty podělané broskve jsem snědl já,“ pronesl Steven, i když jsem je ve skutečnosti spořádala já.

Zachránil mě před výpraskem. O dva měsíce později ho otec vyhodil z domu. Steven dojel stopem do New Yorku. Nechal se najmout jako stavební dělník v Hobokenu a současně po večerech studoval kriminologii na koleji Johna Jaye. V době, když jsem se do New Yorku přestěhovala i já, odjel Steven již do Afghánistánu, aby tam pracoval jako právník pro americké ministerstvo zahraničí. Cestoval tam po odlehlých vesnicích a přesvědčoval tamní kmenové náčelníky, aby naplňovali základní principy islámu: pomáhali chudým a vybudovali systém domobrany. Považoval svou práci za velice smysluplnou, ale životní podmínky jej nakonec udolaly. Spolu se svými spolupracovníky tam bydleli v bunkru proměněném na hotel, který Tálibán vyhodil do vzduchu několik měsíců po Stevenově odjezdu. Po návratu do New Yorku začal pracovat pro Avaaz, což je nevládní organizace, jejíž název znamená „hlas“ v několika jazycích, jimiž se hovoří v Evropě, na Středním východě a v Asii. Program a humanitární cíle této organizace mu připadaly blízké – od problémů obchodování s lidmi až po práva zvířat.

Na letišti Dorval jsem přistála těsně předtím, než začala dopravní špička. Vzala jsem si taxíka a dala řidiči Bennettovu adresu v Latinské čtvrti na rue Saint-Urbain. Jednalo se o cosi jako montrealskou paralelu k brooklynské Bedford Avenue, centru hipsterů táhnoucí se necelý kilometr od místa, kde jsem bydlela. Přestože obytné domy v Latinské čtvrti jsou stejné jako ty, které najdete ve Williamsburgu, Francouzi si je zde kdysi natřeli na světle modrý odstín a doplnili ještě o balkóny z tepaného železa, jako v americkém New Orleansu. Domy u nás ve Williamsburgu zdobí spíše svatyňky se soškami Panenky Marie a totálně kýčovité projevy lásky k Itálii.

Ujížděli jsme po ulici plné obchodů. Byl začátek podzimu, panovalo již mrazivé počasí, ale lidé stále ještě posedávali ve venkovních zahrádkách kaváren.

Ještě několik dalších bloků a řidič zpomalil, aby stačil číst čísla na domech. Čtyřicet dvojka ale nikde nebyla. „Jste si jistá, že máte správnou adresu?“

„Je to ulice Saint-Urbain? A jsme na severním, nebo na jižním konci?“

„Mělo by to být tady.“

Zaplatila jsem řidiči a vystoupila. Napadlo mě, jestli jsem neprohodila číslice, a vrátila se o dva bloky nazpátek. Na popisném čísle dvacet čtyři se ale nacházela prádelna. Bennett mi kdysi vyprávěl o malé restauraci přímo pod jeho bytem, kde mu majitel připravoval nejlepší omelety, jaké kdy v životě ochutnal. Měla se jmenovat Deux a ještě cosi. Chodila jsem kolem celého bloku tam a zpátky, ale žádnou restauraci jsem nikde neviděla. Naťukala jsem si Bennettovu adresu do navigace v mobilním telefonu a čekala, až mi určí směr, ale okénko na displeji mi sdělilo, že žádná podobná adresa neexistuje. „Ale no tak,“ vydechla jsem nahlas. Zašla jsem do jakéhosi obchodu a zeptala se tam, zda se někde poblíž nenachází restaurace, která by se jmenovala Deux a cosi k tomu.

„Tohle je Montreal. Tady je všechno Deux a cosi k tomu,“ odtušil prodavač.

Vracela jsem se zpátky po trase, kudy jsem již jednou prošla, jako kdyby se čísla na domech mohla nějakým kouzlem změnit a můj narůstající stísněný pocit mohl pominout. Psala jsem mu vůbec někdy na tuto adresu? Ne. Vždycky jsme si jen posílali e-maily nebo spolu mluvili přes Skype. Snažila jsem se vzpomenout si na cokoli dalšího, co mi někdy pověděl o okolí svého bydliště nebo o svých přátelích, ale jediné, nač jsem si dokázala vzpomenout, byli muzikanti, které zastupoval. Byl hudebním agentem kanadských nezávislých kapel. Možná by některá z nich mohla ve městě hrát. Koupila jsem si v kiosku noviny a balíček lentilek Smarties. Pak jsem našla na rohu venkovní kavárnu a i přes chlad si tam sedla. Několikrát jsem se zhluboka nadechla a otevřela noviny v části věnované kultuře. Nenašla jsem tam ale jméno žádné skupiny, které by mi něco říkalo.

Všimla jsem si, že se kavárna plní a lidé si objednávají večeře. Moje linka domů odlétala až kolem půlnoci. Rozsvítila se pouliční světla. Znovu se objevil číšník a já si tentokrát objednala cosi, co se jmenovalo nějak jako poutine, a malou dietní kolu.

„Může to být dietní pepsi?“

Číšník donesl petite láhev. Na rozdíl od Spojených států zde slovo malý znamenalo skutečně malý a já se cítila podvedena.

Zmocnil se mne pocit, že bych přece měla vědět, co udělat dál. Poslední dva roky jsem strávila tím, že jsem šprtala postupy a metody, jak zkoumat místo činu, jak vyhodnocovat hlášení o mimořádných událostech, jak pátrat po pohřešovaných osobách a všech druzích obětí. Přesto jsem si ale teď nedokázala vzpomenout na žádný model, podle něhož bych mohla nyní jednat. Napadla mne legrační myšlenka: mohla bych podat oznámení o tom, že pohřešuji člověka, který je po smrti? Proč mi dal Bennett falešnou adresu? Co skrýval? Manželku? Rodinu? Měl problémy s policií? Proto tedy vždycky jezdil on za mnou. Ubytování v soukromí se všetečnými hostiteli a přeslazenými snídaněmi tedy sloužilo jako nástroj k utajení, nikoli navození romantické atmosféry. O čem všem mi ještě lhal?

A pro koho vlastně truchlím?

Stevenův byt, v němž jsem se utábořila na bratrově pohovce, se nacházel v docházkové vzdálenosti od úřadu manhattanského koronera na První avenue. Sem se přivážela všechna těla. Cítila jsem, jak se mne již předem zmocňuje pocit znepokojení. Z úřadu koronera mi volali znovu včera večer. Potřebovali, abych přišla. Snažila jsem se přesvědčit samu sebe, že to nebude tak zlé, jak si představuji. Vzpomínala jsem, když jsem viděla v hodině anatomie poprvé mrtvé tělo. Musela jsem přesvědčit samu sebe, abych se na ně podívala – poté co jsem zdolala strach z toho, že se mi udělá špatně nebo že omdlím. Toho dne ale zvítězil vědecký zájem. Byla jsem v pohodě. Jenže nyní jsem se neměla jít podívat na nějaké jen tak obyčejné tělo. Bennett – nebo kdo to vlastně byl ve skutečnosti – již nebyl v takovém stavu, aby byla možná identifikace. A nemohli proto očekávat, že se na jeho tělo budu chtít podívat. Nebo snad ano?

Očekávala jsem, že až Stevenovi povím, jak jsem dopadla v Montrealu, rozčílí se. Skutečně se to stalo. Jenže on se zlobil sám na sebe, že nepromluvil už tenkrát nahlas o svých podezřeních, když si Bennett neustále hledal nějaké záminky, proč se s ním nemůže setkat. Jako kdybych ho snad tenkrát poslechla, kdyby něco takového říkal.

Ve svém bytě jsem od odchodu z Bellevue nebyla. Možnost volby, co si vezmu na sebe, tedy byla značně omezená. Džíny ze včerejška, k tomu kotníkové boty a rolák, které jsem měla v Montrealu.

Steven měl schůzku s afghánským konzulem. Avaaz bojoval za poskytnutí azylu pro afghánské tlumočníky. Žádal mne, abych počkala do odpoledne, kdy bude moci jít se mnou. Ujistila jsem ho ale, že bych to dokázala zvládnout sama. On opáčil, že to není jako jít si pro řidičský průkaz. Já jsem trvala na svém. Potřebovala jsem vědět, jakou podobu nabere můj měnící se pohled na Bennetta, až spatřím jeho znetvořené tělo. Tělo, o němž jsem koneckonců již věděla, že patřilo někomu jinému, než jsem původně myslela. Před monolitickou šedivou budovou stál návěs s mobilní kotelnou. Očekávala bych tam spíš chladírenský návěs. Přešla jsem po dřevěném můstku přes elektrické kabely a vešla do vestibulu.

Ženě za přepážkou jsem sdělila své jméno a uvedla, že mne očekávají ve třetím poschodí. Požádala mne, abych se posadila, a dala se do ověřování mého pozvání. Všimla jsem si, jak podivná směsice časopisů se navršila na stolech v hale. Sports Illustrated, Rodiče, Zahrada & zbraně a k tomu podivně existencionalisticky působící Ego. O několik minut později vyšel z výtahu mladík v laboratorním plášti a zeptal se mne, zda jsem Morgan Pragerová. Vybídl mne, abych ho následovala do další čekárny. Tentokrát to tam páchlo po formaldehydu a žádné časopisy tam již nebyly.

„Budu se muset podívat na tělo?“ zeptala jsem se. V té chvíli jsem věděla, že toho nebudu schopna.

„Normálně provádíme identifikaci podle fotografie, ale o to vás žádat nebudu. Chci vám položit několik otázek. Pokud tomu rozumím, byli jste s mrtvým zasnoubeni. Měl váš snoubenec nějaká tetování, mateřská znaménka, jizvy nebo tělesná znetvoření?“

„Mám dojem, že o jizvě na obočí teď nemá cenu mluvit.“

„Omlouvám se, ale musel jsem se zeptat.“

„Ne, to já se omlouvám. Jenom nedokážu uvěřit tomu, že jsem tady. Bennett neměl žádná tetování. Jenže já vlastně ani nevím, jestli se vůbec jmenoval Bennett. Bylo to jeho jméno?“

„Otisky jeho prstů nesouhlasí se žádnými z naší databáze.“

„Co se stane s jeho tělem, pokud je nikdo nedokáže identifikovat?“

„Tělo zůstane šest měsíců tady a pak bude pohřbeno na městském hřbitově na Hartově ostrově. To je u Bronxu.“

Nedokázala jsem to tělo identifikovat, ale mohla jsem si na ně dělat nějaký nárok? A chtěla jsem?

Detektiv prohlásil, že tělo přivezli bez čehokoli, co by mohlo posloužit k identifikaci. A nic se nenašlo ani v mém bytě.

„A co jeho mobilní telefon?“ zeptala jsem se. „Pořád ho míval u sebe.“

„Doufali jsme, že vy budete vědět, kde je. A taky jeho peněženka s doklady.“

„Tím chcete říct, že to někdo sebral?“

„Chci tím říct, že policie nic z toho nenašla.“

Cítila jsem, že mne kritizuje za to, že nevím, kde je Bennettův mobil a jeho peněženka. Tohoto detektiva prostě dráždila moje neschopnost pomoci s vyšetřováním.

Překvapilo mne, když jsem si uvědomila, že mi tečou slzy. „Podívejte se, já nemám zdání, kdo to byl. Myslela jsem si, že to vím, ale nevěděla jsem to. Až na to přijdete, zavolejte mi, prosím. Dobře?“

Jela jsem linkou L metra do Williamsburgu, k metropolitnímu krytému bazénu, který je hned u zastávky Bedford. Budova bazénu pochází ze třicátých let dvacátého století. Nad celou délkou bazénu se táhne prosklená střecha. Když člověk plave v šestadvacet stupňů teplé vodě, může pozorovat odlesky slunečního světla na kachličkách. Kdybych přivřela oči, mohla bych předstírat, že si užívám moře v Karibiku.

Zajít si zaplavat patřilo k mým ustáleným zvyklostem – v létě i v zimě – a současně to pro mne bylo i vášní. Slovo plavání vlastně nebylo ani tím správným výrazem. V mém případě se ve skutečnosti jednalo o běh pod vodou. Používala jsem AquaJogger, jednoduchou pomůcku, která se připne k pasu a člověk zůstane viset ve vodě. Někteří lidé s tím jen poklusávají, ale já jsem skutečně běhala tak rychle, jak jsem jen dokázala. Voda mne zpomalovala, brzdila mé pohyby. Byl to podobný pocit, jako když se člověk ve snu pokouší chytit vlak.

Šatna s rozbitými ventilátory a odtoky ucpanými vlasy, v níž to páchlo po čpavku a laku na vlasy, nemohla člověka připravit na krásu bazénu. Na délku měřil dvaadvacet metrů, byly v něm tři plavecké dráhy a celý se třpytil ve slunečním světle.

Obvykle jsem se zdržovala v pomalé dráze určené pro ty, kteří spíš jen tak lenošili nebo si chtěli povídat. Dráha byla široká přibližně jako vagón podzemky a scházela se v ní zhruba stejná směsice navzájem cizích lidí jako v metru.

Normálně jsem do bazénu vstupovala po žebříku, ale dnes jsem do něho skočila. Potřebovala jsem ticho a cítit tlak vody; prožít těch několik sekund, kdy nezáleží na ničem, co zůstalo nad hladinou. Když jsem se vynořila, abych se nadechla, rozběhla jsem se s prudkostí, jež mne samotnou zaskočila. Proběhla jsem kolem nevidomé ženy, která cvičila na mělkém konci bazénu. Minula jsem staré dámy, jež měly místo čepic na plavání čepice do sprchy a šly do bazénu i s mejkapem. A proběhla jsem i kolem obézního chlapce, který se plácal na místě. Kdybych byla venku na souši, uběhla bych ten den kilometr pod čtyři minuty.

Utíkala jsem a snažila se uprchnout před tělem svého bývalého milence uloženým v úřadu koronera, před svou vlastní naivitou a také před pocitem hanby. Čím více jsem napínala síly, abych přemohla odpor vody, tím lépe jsem se cítila. To, co jsem musela překonat, ale bylo tak velké, že mé tělo nevědělo, jestli to, co cítí, je uvolnění nebo jen obyčejná únava.

Když jsem konečně vylezla z bazénu ven, ucítila jsem znovu zemskou tíži. Běh v hluboké vodě je způsob, jakým se astronauti učí manévrovat ve stavu beztíže.

Vylezla jsem z bazénu právě ve chvíli, kdy začínala doba vyhrazená výhradně pro plavání žen. Jednalo se o dvě hodiny, kdy měly přístup do bazénu pouze ženy. Chodily sem většinou chasidky. Přes prosklená okna mezi bazénem a chodbou byly zatažené závěsy a službu u bazénu měly výhradně ženy-plavčice. V šatně se právě převlékalo asi tucet žen všeho věku do koupacích úborů – dlouhých šatů zhotovených z materiálu na plavky. Já sama jsem do bazénu chodila vždycky v normálních plavkách Speedo, ale nikdy jsem necítila, že by mnou opovrhovaly. Po pravdě řečeno se ke mně chovaly, jako kdybych vůbec neexistovala. Až na Ethel, která byla stejně zvědavá, co jsme vlastně zač, jako jsem byla já zvědavá, pokud šlo o ni. Tvrdila o sobě, že s rodinou jejího manžela Satmara vedou usedlý život ve Williamsburgu – až na léto, kdy hrdě působila jako plavčice na dívčím košer táboře v Catskills. Pověděla mi také o firmě Aqua Modesta, což byl prodejce originálních košer plavek. Jednalo se o internetový obchod nabízející „cudné“ oblečení do vody. V létě nicméně nosila plavky podle nejnovější módy, jakou v Aqua Modesta nabízeli: „capri“. „Podstatné je, že to člověku zakryje lokty a kolena,“ vysvětlovala mi.

Ve sprchách jsem se utřela ručníkem a pak jsem odešla do přeplněné šatny. Na chvíli jsem měla pocit, že na háčcích kolem sebe vidím samé skalpy. Dámské paruky!

„Musela ses podívat na tělo?“ zeptal se Steven.

„Díkybohu ne.“

„Pověděli ti, kdo to vlastně byl?“

„Jeho otisky se neshodují s ničím, co mají. Takže ani ťuk.“

Nadhled, s nímž jsem se snažila odpovídat, ale neodrážel skutečný stav mé mysli. Byl to spíš pokus zakrýt hromadící se hysterii.

Čekala jsem, až si Steven půjde lehnout, a pak jsem se přihlásila do celostátního systému pro registraci pohřešovaných a neidentifikovaných osob. Jedná se o databázi, která je přístupná veřejnosti i policii. Všichni v kurzu psychologické autopsie jsme si museli provést registraci. Klikla jsem na číslo případu, které mi dal člověk z kanceláře koronera: ME 13-02544.

Minimální věk: 20

Maximální věk: 40

Rasa: běloch

Etnický původ:

Pohlaví: muž

Váha: 67 kg

Výška: 173 cm, změřeno

Soupis částí těla (zaškrtněte vše, co souhlasí):

x Všechny části nalezeny.

o Hlava nebo část hlavy nenalezena.

o Trup nenalezen.

o Jedna nebo více končetin nenalezeno.

o Jedna nebo obě ruce nenalezeny.

Poznámky o zachovaných částech těla:

Na všech končetinách a částech končetin, trupu i krku

jsou viditelné stopy psích zubů.

Stav těla: tvář odtržená.

Pak jsem vstoupila do databáze pohřešovaných osob. Někdo musel kontaktovat policii, když se Bennett – nebo kdo to vlastně byl – nevrátil domů. Manželka nebo jeho skutečná matka. Žádná paní Marie Vauxová-Trudeauová.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebezpečná známost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.