Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Mia Sheridan: Archerův hlas

Vydání první

Copyright © 2014 by Mia Sheridan

This work was negotiated by Bookcase Literary Agency on behalf

of Rebecca Friedman Literary Agency

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1960. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Archer’s Voice

Český překlad © 2015 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Fotografie na obálce: Shutterstock

Design obálky: Mia Sheridan

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0211-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0212-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Mia Sheridan

Archerův hlas

Tuto knihu věnuji svým chlapcům

Jackovi, Cadeovi a Tylerovi.

Svět potřebuje mnoho dobrých mužů.

A já jsem hrdá na to,

že jsem světu tři takové dala.

Bratry až do konce.

PODĚKOVÁNÍ

Především a z celého srdce děkuji svým redaktorkám Angele Smithové a Larisse Kahleové. Cením si toho, že dáváte pozor na to, abych měla vše gramaticky správně a dobře napsané. Obzvlášť vděčná jsem za to, že mé romány opravují dvě ženy, které mě dobře znají. Víte lépe než kdo jiný, co se snažím říct, a poznáte, kde jsem do příběhu dala kus sebe. To je naprosto nezměrný dar a myslím, že díky němu jsou mé postavy výraznější, příběh jasnější a je mnohem lépe vyjádřeno, co jsem chtěla sdělit. Jsem nadšená, že mám tak úžasnou skupinu beta čtenářů, kteří jsou nejen neúprosní, ale také se do příběhu Bree a Archera pohroužili, poskytli mi neocenitelné rady a povzbuzovali mě, když jsem to potřebovala nejvíc. Eleno Eckmeyerová, Cat Brachtová, Kim Parrová a Nikki Lazarová – jsem vám opravdu vděčná! Také bych chtěla vyjádřit nekonečnou a věčnou lásku svému manželovi – svému nejlepšímu příteli, své múze a muži, který má srdce větší než kdokoli, koho znám. Děkuji, že jsi mě při mé práci tak podporoval a že ses staral o domácnost, zatímco jsem seděla zalezlá ve svém spisovatelském doupěti. Díky, že jsi mi to umožnil.

Legenda o kentauru Cheirónovi

Kentauři jako druh vždy čelili předsudkům, byli považováni za opilce a zhýralce. Cheirón ale nebyl jako ostatní – byl zván „Dobrým kentaurem“ a „Léčitelem“, říkalo se o něm, že je moudřejší a slušnější než ostatní jeho druhu.

Bohužel ho jeho přítel Herkules zasáhl otráveným šípem v šarvátce, v níž Herkules bojoval s jinými kentaury. Protože byl Cheirón nesmrtelný, nevyléčitelná rána mu působila bolest, od níž nebylo úlevy, a tak ho čekal život plný agónie.

Později Cheirón našel Promethea, který trpěl stejně jako on. Prometheus byl bohy odsouzen k věčným mukám, připoután ke skále, k níž každého rána přilétal orel, aby Prometheovi vykloval játra, jež mu pak každou noc dorostla.

Cheirón ochotně nabídl svůj život za Prometheův, aby tak oba osvobodil od věčného utrpení. Cheirón padl mrtev k Prometheovým nohám. Za jeho dobrotu a služby ho však Zeus učinil součástí hvězd a proměnil ho v souhvězdí Střelce, aby jeho krása zářila na věky věků.

Cheirónovo zranění symbolizuje, jakou proměnu může přinést prožité utrpení – jak se bolest, fyzická i psychická, může stát zdrojem obrovské morální a duchovní síly.

1. kapitola

Archer – 7 let, duben

„Chytni se mě! Držím tě!“ řekl jsem hodně tiše a zvedl vrtulník ze země, když se Duke chytil Snakea Eyese za ruku. Snažil jsem se hrát si co nejtišeji – moje máma znovu odpadla a já ji nechtěl vzbudit, když teď spala u sebe v pokoji. Řekla mi, abych se s ní v posteli podíval na nějaký kreslený seriály, a já se chvíli díval, ale když jsem viděl, že spí, šel jsem dolů, abych si hrál se svými vojáčky.

Vrtulník přistál, moji muži vyskákali a utíkali pod židli, přes kterou jsem hodil ručník, aby z toho byl podzemní bunkr. Vzal jsem vrtulník, znovu ho zvedl ze země a dělal u toho vrčivý zvuky. Bylo by fajn, kdybych mohl jen lusknout prsty, aby se z toho stala opravdová helikoptéra. Pak bych do ní s mámou nasedl a odletěli bysme pryč – pryč od něj, pryč od monoklů a máminých slz. Bylo mi jedno, kde bysme skončili, hlavně aby to bylo hodně daleko.

Vlezl jsem zpátky do bunkru a o chvíli později jsem uslyšel, jak se dveře domu otevřely a zavřely. V hale jsem pak uslyšel těžký kroky. Mířily chodbou ke mně. Vykoukl jsem a uviděl lesklý černý boty a kalhoty a bylo mi hned jasný, že patří k uniformě.

Vylezl jsem ven, jak nejrychleji jsem mohl, a vykřikl: „Strejdo Connore!“ Strýc si hned klekl a já se mu vrhl do náruče tak, abych se mu neotřel o bok, na kterým nosil pistoli a policejní baterku.

„Ahoj, kluku,“ řekl a objal mě. „Jak se má můj hrdina?“

„Dobře. Vidíš tu podzemní pevnost, co jsem si postavil?“ zeptal jsem se, odtáhl se a hrdě ukázal přes rameno na pevnost, kterou jsem postavil ze stolu, dek a ručníků. Byla to bomba.

Strejda Connor se usmál a zadíval se za mě. „Vidím. Dobrá práce, Archere. Ještě nikdy jsem neviděl tak neproniknutelnou pevnost.“ Mrkl a široce se na mě usmál.

Zakřenil jsem se. „Chceš si se mnou zahrát?“ zeptal jsem se.

Pocuchal mi vlasy a usmál se. „Teď ne, kamaráde. Ale později, jo? Kde máš maminku?“

Úsměv mi okamžitě sklouzl z tváře. „No, není jí moc dobře. Šla si lehnout.“ Zadíval jsem se na strejdu Connora, do jeho zlatavě hnědých očí. Hned jsem si vzpomněl na nebe před bouřkou – temný a trochu děsivý. Malinko jsem se odtáhl, ale najednou se, hrozně rychle, strejdovy oči zase projasnily a znovu si mě k sobě přivinul a sevřel.

„Dobře, Archere, dobře,“ řekl. Odlepil mě od sebe, dál mě ale držel za ruce a díval se na mě. Usmál jsem se a on se taky usmál.

„Máš úsměv jako tvoje maminka, víš to?“

Usmál jsem se ještě víc. Vždycky se mi líbilo, jak se máma usmívá – je to takový hezký, teplý úsměv, a já pak míval pocit, že mě má opravdu ráda.

„Ale vypadám jako táta,“ řekl jsem a zadíval se do země. Všichni mi říkali, že vypadám jako Hale.

Strejda se na mě díval a vypadal, jako by chtěl něco říct, ale pak se rozmyslel. „No, to je dobře, kamaráde. Tvůj táta je fešák.“ Usmál se, ale tentokrát jsem ten úsměv v jeho očích neviděl. Zadíval jsem se na něj a přál si, abych vypadal jako strejda Connor. Moje máma mi jednou řekla, že byl ten nejhezčí muž, jakého kdy viděla. A pak se zatvářila provinile, jako by to neměla říkat. Asi proto, že nebyl můj táta. Navíc byl strejda Connor policajt – byl hrdina. Chtěl jsem být jako on, až vyrostu.

Strejda Connor vstal. „Půjdu se podívat, jestli je tvoje maminka už vzhůru. Hraj si se svými figurkami a já se za chvíli vrátím, dobře, kamaráde?“

„Dobře,“ přikývl jsem. Znovu mi pocuchal vlasy a pak se vydal do schodů. Chvíli jsem čekal a potom se za ním tiše vydal. Našlapoval jsem opatrně, aby schody nezavrzaly, a držel se zábradlí. Věděl jsem, jak se v tomhle domě pohybovat tiše. Bylo důležitý, abych věděl, jak se v tomhle domě pohybovat tiše.

Když jsem došel nahoru, zastavil jsem se hned za dveřmi do mámina pokoje a poslouchal. Dveře byly pootevřené jen na škvíru, ale to stačilo.

„Jsem v pořádku, Connore, vážně,“ řekla máma tiše.

„Nejsi v pořádku, Alysso,“ sykl a hlas se mu na konci zlomil tak, až mě to vyděsilo. „Ježíši. Zabiju ho. Skoncuju s tím, Lys. Skoncuju s tím mučednictvím. Ty si možná myslíš, že si to zasloužíš, ale Archer. Si. To. Nezaslouží,“ ucedil každý slovo tak, že jsem poznal, že zatíná zuby jako předtím. Jako když je poblíž táta.

Chvíli jsem slyšel jen mámin pláč a pak strejda Connor znovu promluvil. Tentokrát zněl ale divně, nevýrazně.

„Chceš vědět, kde teď je? Odešel z baru s Patty Nelsonovou. Šuká s ní v jejím karavanu. Zajel jsem tam a slyšel to až z auta.“

„Bože, Connore,“ zašeptala máma přidušeně. „Chceš to snad ještě zhoršit –“

„Ne!“ zařval, až jsem nadskočil. „Ne,“ zopakoval tišeji. „Snažím se tě přinutit, abys pochopila, že už to stačí. Už to stačí. Jestli si myslíš, že musíš splatit nějaký dluh, tak je už splacený. Copak to nechápeš? Vidíš to celý špatně, ale, bože, když to tak vidíš, tak ti říkám, že už je to splacený, Lys. Už dávno je to splacený. A teď za to platíme my všichni. Kriste, chceš vědět, co jsem cítil, když jsem slyšel z toho karavanu ty zvuky? Chtěl jsem tam vrazit a zkopat ho za to, že tě tak ponížil. Že si tě neváží. A nejhorší je, že bych měl být rád, že je s někým jiným než s tebou, s kýmkoli jiným než s ženou, kterou mám zavrtanou tak hluboko pod kůží, že bych ji ze sebe nedostal ani krumpáčem. Jenže místo toho je mi z toho špatně. Špatně, Lys. Je mi špatně z toho, že se k tobě chová ošklivě, přestože by jeho lepší chování znamenalo, že tě nikdy znovu nezískám.“

Potom bylo v pokoji dlouho ticho a já jsem chtěl nakouknout dovnitř, ale nenakoukl. Slyšel jsem jenom, jak máma brečí, a nějaké šustění.

Pak strejda Connor pokračoval, tišeji, jemněji. „Odvezu tě odtud, zlato. Prosím, Lys, dovol mi to. Dovol mi, ať tebe i Archera ochráním. Prosím.“ Hlas měl plný něčeho, co jsem neuměl pojmenovat. Tiše jsem se nadechl. On nás odtud chtěl odvézt pryč?

„Co Tori?“ zeptala se máma tiše.

Chvíli bylo ticho, než strejda Connor odpověděl: „Řeknu Tori, že odcházím. Měla by to vědět. Naše manželství stejně už celé roky nefunguje. Pochopí to.“

„Nepochopí,“ řekla máma vyděšeně. „Nepochopí to. Bude se nám chtít pomstít. Vždycky mě nenáviděla.“

„Alysso, už nejsme děti. Tohle není žádná soutěž. Tohle je skutečný život. A já tě miluju. Zasloužíme si být spolu. Ty, já a Archer.“

„A co Travis?“ zašeptala.

Bylo ticho. „S Tori to vyřeším,“ odpověděl. „Neboj se.“

Pak bylo znovu ticho, než máma řekla: „Co tvoje práce, tohle město…“

„Alysso,“ zastavil ji strejda Connor tiše. „Na ničem z toho mi nesejde. Když nemám tebe, na ničem z toho nesejde. Copak to ještě pořád nechápeš? Odejdu z práce, prodám pozemky. Budeme spolu, zlato. Budeme šťastní. Daleko odtud – daleko od tohohle místa. Někde, kde to bude patřit jenom nám. Zlato, copak to tak nechceš? Řekni mi, že to chceš.“

Potom bylo ticho, slyšel jsem jen tiché zvuky, asi jako by se líbali. Viděl jsem je, jak se líbají, už předtím, když máma nevěděla, že je špehuju, stejně jako jsem to dělal teď. Věděl jsem, že to tak nemá být – mámy nemají líbat muže, kteří nejsou jejich manželé. Ale taky jsem věděl, že se tátové nemají pořád vracet domů opilí a nemají bít svoje manželky do obličeje a že se mámy nemají dívat na strejdy tak něžně, jako se tvářila moje máma, kdykoli sem přišel strejda Connor. Bylo to divné, byl jsem z toho celý zmatený a nevěděl jsem, co si o tom myslet. Proto jsem je špehoval, chtěl jsem to pochopit.

Nakonec, po velmi dlouhé době, máma zašeptala tak tiše, že jsem ji skoro neslyšel: „Ano, Connore, odvez nás odtud. Daleko, hodně daleko. Budeme jen já, ty a Archer. Budeme šťastní. Chci to. Chci tě. Jsi ten jediný, koho jsem kdy chtěla.“

„Lys… Lys… Moje Lys…,“ slyšel jsem strejdu Connora mezi nádechy.

Odplížil jsem se pryč, zpátky do přízemí, opatrně, abych nešlápl na místa, která by skřípala.

2. kapitola

Bree

Hodila jsem si batoh na rameno, ze sedadla spolujezdce vzala malou přepravku na psy a zavřela za sebou dveře auta. Chvíli jsem jen stála a poslouchala ranní cvrlikání ptáků, které se neslo snad ze všech směrů, stejně jako tiché šelestění větru ve větvích stromů. Nebe nade mnou bylo modré a v dáli mezi domy jsem zahlédla třpytící se hladinu jezera. Zamžourala jsem na jednu z chatek, na tu, která měla v jednom z oken ceduli s nápisem K pronájmu. Dům už něco pamatoval a potřeboval by údržbu, ale vyzařoval určité kouzlo, které mě zaujalo. Úplně jsem se viděla, jak po večerech sedávám na malé verandě a dívám se, jak se větve stromů kolébají ve večerním vánku, nad vodou září měsíc a ve vzduchu se nese vůně borovic a jezera. Usmála jsem se. Zadoufala jsem, že uvnitř to bude mít stejné kouzlo nebo tam alespoň bude čisto.

„Tak co myslíš, Phoebs?“ zeptala jsem se tiše. Phoebe ve své přepravce souhlasně štěkla.

„Jo, taky to tak vidím,“ poznamenala jsem.

Vedle mého malého VW Brouka zastavil sedan, z kterého vystoupil postarší plešatící muž, a vydal se ke mně.

„Bree Prescottová?“

„To jsem já.“ Usmála jsem se, vykročila mu naproti a pak si s ním potřásla. „Díky, že jste se se mnou sešel tak narychlo, pane Connicku.“

„Prosím, říkejte mi Georgi,“ nabídl a usmál se. Vydali jsme se k domu, pod nohama nám při každém kroku křupalo uschlé jehličí a větvičky. „Nebyl to pro mě žádný problém. Jsem v důchodu, takže ani nemám pravidelný program.“ Vystoupali jsme po třech dřevěných schodech na úzkou verandu. George vytáhl z kapsy svazek klíčů a začal je prohledávat.

„Tady to máme,“ řekl, zasunul klíč do zámku a otevřel dveře. Uvnitř jsem ucítila prach a plesnivinu. Rozhlédla jsem se.

„Manželka sem chodí, jak jen to jde, aby otřela prach a trochu poklidila, ale jak vidíte, chtělo by to uklidit pořádně. Norma toho kvůli artróze v kyčli moc nezvládne. Celé léto tu to bylo prázdné.“

„To nevadí,“ usmála jsem se na něj, postavila přepravku s Phoebe ke dveřím a vydala se do kuchyně. Ten dům potřeboval víc než jen trochu poklidit – spíš tu byla zapotřebí důkladná generálka. Já si domek ale stejně okamžitě zamilovala. Měl osobitý styl a kouzlo. Když jsem nadzvedla prostěradla, nábytek pod nimi byl starý, ale vkusný. Podlahy pokrývaly široké dřevěné parkety, krásné a rustikální. Vymalováno tu bylo jemnými, uklidňujícími barvami.

Spotřebiče v kuchyni byly starší, ale já toho stejně v kuchyni moc nepotřebovala. Ani jsem nevěděla, jestli ještě někdy budu vůbec schopná znovu vařit.

„Ložnice a koupelna jsou vzadu –,“ pokračoval pan Connick.

„Beru to,“ přerušila jsem ho, pak se zasmála a potřásla hlavou. „Tedy, pokud je to tu pořád volné a vyhovovalo by vám to, pak to vezmu.“

Uchechtl se. „Nu, dobrá, to je skvělé. Jen dojdu do auta pro nájemní smlouvu a všechno vyřídíme. Také bych vás požádal o zálohu ve výši jednoho nájmu, ale pokud by to pro vás byl problém, můžeme se domluvit.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, není to žádný problém.“

„Tak dobrá, hned se vrátím,“ řekl a vydal se ke dveřím.

Zatímco byl venku, já prošla chodbou a nakoukla do ložnice a koupelny. Obě místnosti byly malé, ale jak jsem předpokládala, postačí. Zaujalo mě velké okno v ložnici, z kterého byl výhled na jezero. Nemohla jsem si pomoct, musela jsem se při pohledu na úzké molo vinoucí se nad klidnou třpytící se hladinou vody, v jasném ranním světle sytě modrou, usmát.

Daleko na jezeře jsem spatřila dvě loďky, jako dvě tečky na horizontu.

A najednou, při pohledu na tu vodu, jsem cítila nutkání se rozplakat – ne však smutkem, ale štěstím. Stejně rychle, jako se ten pocit objevil, začal mizet a zanechal po sobě jen nostalgický nádech, který jsem si nedokázala vysvětlit.

„Tady to máme,“ zavolal pan Connick a pak jsem uslyšela, jak se za ním zabouchly dveře. Odešla jsem z pokoje, abych podepsala papíry k místu, kterému budu – minimálně po nějakou dobu – říkat domov, a doufala jsem, že alespoň teď najdu na chvíli klid a mír.

Norma Connicková nechala všechny čisticí prostředky v domě. Jakmile jsem donesla kufr z auta a uložila ho do ložnice, pustila jsem se hned do práce. O tři hodiny později jsem si odhrnula mokrý pramínek vlasů z očí a narovnala se, abych se pokochala pohledem na plody své práce. Dřevěné podlahy byly čisté a omyté od všeho prachu, z nábytku zmizela prostěradla a celý dům byl kompletně vysmýčený. Ve skříni v hale jsem našla lůžkoviny, proto jsem je hned vyprala, usušila v sušičce vedle kuchyně a povlékla si postel. Kuchyni a koupelnu jsem vydrhla a vydezinfikovala a otevřela jsem všechna okna, abych dovnitř pustila teplý letní větřík, který sem vanul od jezera. Nehodlala jsem si tu nějak zvykat, ale prozatím jsem byla spokojená.

Vytáhla jsem pár toaletních potřeb, které jsem při balení hodila do kufru, a uložila je do skříňky v koupelně a pak si dala dlouhou studenou sprchu a smyla ze sebe hodiny uklízení a ještě víc hodin cestování. Šestnáct hodin jízdy, které trvala cesta z mého domovského Cincinnati v Ohiu, jsem zvládla za dvakrát osm hodin – jednu noc jsem zůstala v hotelu u dálnice, druhou jsem strávila za volantem, abych sem dorazila hned ráno. Včera jsem se zastavila v New Yorku v jedné internetové kavárně a prohlédla si nabídky pronájmů v městě, kam jsem mířila. Městečko v Maine, které jsem si vybrala jako cíl své cesty, je oblíbenou turistickou destinací, takže to nejbližší místo, co jsem našla, bylo na opačné straně jezera, v městečku Pelion.

Osušila jsem se, natáhla na sebe čisté šortky a triko a našla mobil, abych zavolala svojí nejlepší kamarádce Natálii. Co jsem jí napsala, že odjíždím, volala mi už několikrát, a já jí jen poslala textovku. Telefonát jsem jí dlužila.

„Bree?“ ozvala se Nat. V pozadí jsem slyšela hlasitý šum hovoru.

„Ahoj, Nat? Volám nevhod?“

„Vydrž, zajdu ven.“ Položila ruku na mikrofon a řekla něco někomu, pak se zas ozvala. „Ne, nevoláš nevhod! Moc jsem s tebou chtěla mluvit! Jsem teď na obědě s mámou a tetou. Pár minut to beze mě vydrží. Dělala jsem si o tebe starosti,“ řekla trochu vyčítavě.

Povzdechla jsem si. „Já vím, promiň. Jsem v Maine.“ Už předtím jsem jí řekla, kam mám namířeno.

„Bree, tys prostě zmizela. Bože. Sbalila sis vůbec něco?“

„Pár věcí. To mi stačí.“

Vydechla. „Dobře. No, a kdy se vrátíš domů?“

„Nevím. Myslela jsem, že bych tu nějakou dobu zůstala. Každopádně, Nat, o tomhle jsem ti neřekla, ale docházejí mi peníze – právě jsem dala velkou část úspor na zálohu za pronájem. Potřebuju si najít práci, alespoň na pár měsíců, a vydělat si dost, abych měla na cestu domů a na výdaje na prvních pár měsíců, až se vrátím.“

Nat se zarazila. „Nevěděla jsem, že je to tak zlý. Ale, Bree, zlato, máš vysokou. Vrať se domů a využij to. Nemusíš žít jak nuzák ve městě, kde nikoho neznáš. Chybíš mi. I Avery a Jordanovi. Jsme tví kamarádi, pomůžeme ti – máme tě rádi. Můžu ti nějaké peníze poslat, jestli ti to pomůže vrátit se domů co nejdřív.“

„Ne, ne, Natálie. Vážně. Já… Potřebuju to, ano? Vím, že mě máte rádi. Vím to,“ ujistila jsem ji tiše. „Taky vás mám ráda. Jen to prostě musím udělat.“

Znovu se odmlčela. „To kvůli Jordanovi?“

Chvíli jsem se jen kousala do rtu. „Ne. Ne úplně. Teda, možná to byla taková poslední kapka, ale ne, neodjela jsem kvůli Jordanovi. Jenom to bylo to poslední, co jsem v tu chvíli potřebovala, víš? Bylo toho prostě… moc.“

„Zlato, já vím, že člověk toho snese dost jen do určitý míry…“ Když jsem na to nic neřekla, povzdechla si a dodala: „Tak už ti ten podivný náhlý výlet nějak pomohl?“ Slyšela jsem v jejím hlasu úsměv.

Tiše jsem se zasmála. „Tak trochu jo, ale zároveň zatím ne.“

„Takže to zatím nezmizelo?“ zeptala se Natálie tiše.

„Ne, Nat, ještě ne. Ale líbí se mi tu. Vážně,“ snažila jsem se o veselý hlas.

Znovu se odmlčela. „Zlato, myslím, že nejde o místo.“

„Tak to nemyslím. Jenom říkám, že když chce člověk na chvíli odjet, tady je na to dobré místo… Bože, měla bys už jít. Tvoje máma a teta na tebe čekají. Popovídáme si později.“

„Dobře,“ ustoupila váhavě. „Takže jsi v bezpečí?“

Zarazila jsem se. Nikdy jsem se nikde necítila úplně v bezpečí. Budu se tak ještě někdy cítit? „Ano. A je tu krásně. Našla jsem domek hned u jezera.“ Vyhlédla jsem oknem za zády a znovu se zadívala na tu překrásnou hladinu.

„Mohla bych někdy přijet na návštěvu?“

Usmála jsem se. „Až se tu trochu usadím. Možná než odtud odjedu?“

„Dobře, domluveno. Vážně mi chybíš.“

„Ty mně taky. Brzo ti zase zavolám, ano?“

„Dobře. Ahoj, zlato.“

„Ahoj, Nat.“

Zavěsila jsem a došla k oknu v ložnici, stáhla rolety a vlezla do čerstvě povlečené postele. Phoebe se mi usadila u nohou. Usnula jsem, sotva se moje hlava dotkla polštáře.

Probudila jsem se za zpěvu ptáků a vzdáleného šumění vody narážející na břeh jezera. Převalila jsem se a zadívala se na budík. Bylo po šesté večer. Protáhla jsem se, narovnala a zorientovala.

Vstala jsem, zatímco mi Phoebe pobíhala za patami, a v malé koupelně jsem si vyčistila zuby. Po opláchnutí jsem se na sebe zadívala v zrcadle na skříňce. Pod očima jsem pořád měla tmavé kruhy, ale po pěti hodinách spánku trochu vybledly. Štípla jsem se do tváří, abych si do nich vehnala trochu barvy, nasadila široký falešný úsměv, ale pak jsem jen potřásla hlavou.

„Zvládneš to, Bree. Jsi silná a jednoho dne budeš znovu šťastná. Rozumíš? Tohle místo vyzařuje něco dobrého. Cítíš to?“ Naklonila jsem hlavu a dlouze jsem se na sebe v zrcadle zadívala. Hodně lidí se takhle v koupelně povzbuzuje, ne? Je to naprosto normální. Odfrkla jsem si a znovu potřásla hlavou. Opláchla jsem si obličej a dlouhé světle hnědé vlasy jsem si rychle smotala na zátylku do drdolu.

Došla jsem do kuchyně a otevřela mrazák, kam jsem si uložila všechna mražená jídla, která jsem přivezla v chladicím boxu. Jídla nebylo moc – jen pár věcí, co jsem vzala doma z ledničky – polotovary, které se ohřejí v mikrovlnce, mléko, burákové máslo, chleba a ovoce. A taky půl pytle psích granulí pro Phoebs. Vystačí mi to na pár dní, než budu muset zajít na nákup.

Hodila jsem těstoviny do mikrovlnky a pak je vestoje snědla plastovou vidličkou. Dívala jsem se přitom z okna kuchyně a zahlédla venku starší ženu v modrých šatech a s bílými vlasy, která právě vyšla z domku vedle toho mého a kráčela k mojí verandě s košíkem v rukách. Když jsem zaslechla tiché zaklepání, hodila jsem prázdnou krabici od jídla do koše a šla otevřít.

Rozevřela jsem dveře a stará žena se na mě vřele usmála. „Zdravím, drahoušku. Jsem Anna Cabbottová. Vy budete moje nová sousedka. Vítejte u nás.“

Oplatila jsem jí úsměv a převzala košík, který mi podávala. „Jsem Bree Prescottová. Děkuju. Je to od vás moc milé.“ Nadzvedla jsem roh utěrky na košíku a do nosu mě udeřila vůně borůvkových muffinů. „Bože, voní nádherně,“ řekla jsem. „Pojďte dál.“

„Vlastně jsem vám chtěla navrhnout, jestli byste si se mnou dala na mé verandě sklenici studeného čaje. Právě jsem ho připravila.“

„Ach,“ zaváhala jsem. „Ale jistě. Jen mi dejte vteřinu, než najdu boty.“

Couvla jsem dovnitř, položila košík s muffiny na linku a pak zašla do ložnice, kde jsem předtím nechala svoje žabky.

Když jsem se vrátila ke vstupním dveřím, Anna už stála u schodů a čekala na mě. „Jak krásný večer. Vždycky se snažím si po večerech sednout a jen tak si vychutnat hezkou chvilku. Brzo si už budu stěžovat, že se začíná ochlazovat.“

Vydaly jsme se k jejímu domku. „Žijete tu po celý rok?“ zeptala jsem se a pohlédla na ni.

Přikývla. „Většina z nás na téhle straně jezera tu žije celý rok. Turisté o městečko, jako je tohle, nemají zájem. To tam,“ pokývla k jezeru, jehož opačný břeh odtud skoro nebyl vidět, „se všichni turisté sjíždějí. Většině starousedlíků tady to ani nevadí, spíš to vítají. Ale brzy se to změní. Victoria Haleová, které tohle město patří, má v plánu výstavbu, která by sem měla turisty přitáhnout,“ povzdechla si, když jsme stoupaly po schodech na její verandu, kde se posadila do jednoho z proutěných křesel. Já jsem se posadila na dvoumístnou houpačku a opřela se do polštáře.

Její veranda byla krásná a útulná, plná pohodlných bílých proutěných křesel se sytě modrými a žlutými polštáři. A všude byly květináče plné barevných petunií a po stranách se pnul jasmín.

„Co si myslíte o tom, že by sem měli jezdit turisté?“

Lehce se zamračila. „Ach, no, líbí se mi, že je tu klid. Takže bych jim řekla, ať zůstanou za jezerem. Už tak tudy projíždí na můj vkus moc lidí. Navíc se mi líbí, jakou atmosféru naše malé město má. Ale oni tu chtějí postavit bytovky, takže už u jezera žádné chatičky nebudou.“

Zamračila jsem se. „Ach, to mě mrzí,“ řekla jsem, protože jsem si uvědomila, že to pro ni znamená stěhování.

Lhostejně mávla rukou. „O mě nejde. Víc se bojím o všechny ty obchody ve městě, které kvůli stavbě budou muset zavřít.“

Přikývla jsem, pořád jsem se mračila. Chvíli jsme obě mlčely, pak jsem poznamenala: „Když jsem byla malá holka, bydleli jsme s rodinou o prázdninách na opačné straně jezera.“

Ze stolku vedle sebe zvedla konvici s čajem, nalila dvě sklenice a jednu mi podala. „Opravdu? Co vás sem teď přivedlo zpátky?“

Napila jsem se, schválně jsem s odpovědí otálela. Nakonec jsem řekla: „Udělala jsem si výlet. Tehdy v létě se mi tu líbilo.“ Pokrčila jsem rameny. Pokusila jsem se usmát, ale mluvit o mé rodině mi působilo bolest na hrudi. Nakonec jsem nasadila, jak jsem doufala, milý úsměv.

Chvíli mě pozorovala a upíjela ze své sklenice. Pak přikývla. „Nuže, drahá, myslím, že to byl skvělý nápad. A myslím, že pokud jste tu byla šťastná předtím, můžete tu být šťastná zas. Řekla bych, že některá místa lidem jednoduše sednou.“ Vřele se usmála a já jí úsměv opětovala. Neřekla jsem jí, že hlavním důvodem, proč jsem sem přijela, bylo, že tady to bylo naposledy, kdy byla moje rodina skutečně šťastná a spokojená. Když jsme se odtud vrátili domů, mojí mámě zjistili rakovinu prsu. Šest měsíců nato zemřela. A pak už jsme na všechno zůstali jen sami dva s tátou.

„Jak dlouho tu plánujete zůstat?“ zeptala se Anna a vytrhla mě ze zamyšlení.

„To nevím. Nemám žádný konkrétní plán. Ale budu si muset najít práci. Víte o něčem?“

Postavila sklenici na stolek. „Vlastně vím. Bistro ve městě hledá servírky na ranní směnu. Mají otevřeno na snídaně a obědy. Tuhle jsem tam byla a měli tam inzerát. Holce, co tam předtím pracovala, se narodilo dítě a rozhodla se s ním zůstat doma. To bistro je hned na hlavní ulici – U Norma. Nemůžete to minout. Je to příjemné, rušné místo. Řekněte, že vás posílá Anna.“ Mrkla na mě.

„Děkuju vám,“ usmála jsem se. „Udělám to.“

Chvíli jsme jen seděly a upíjely čaj, z dálky se k nám nesl cvrkot cvrčků a kolem ucha mi občas probzučel komár. Od jezera se k nám nesly hlasy rybářů, kteří už mířili na noc domů, a tichý zvuk vody narážející na břeh.

„Je tu klid a mír.“

„No, doufám, že to nebudete považovat za drzost, má drahá, ale myslím, že klid a mír je teď přesně to, co potřebujete.“

Vydechla jsem a tiše se uchechtla. „Vy se tedy v lidech vyznáte,“ poznamenala jsem. „Nemýlíte se.“

Taky se zasmála. „Vždycky jsem se v lidech vyznala. Můj Bill říkával, že by přede mnou nic nezatajil, i kdyby se stokrát snažil. Ale za to mohla i láska a čas. Když žijete s člověkem, který je prakticky vaší druhou polovinou, tak před ním nikdy nic neskryjete. I když se o to někteří pořád pokoušejí.“

Naklonila jsem hlavu. „Omlouvám se, ale jak je to dlouho, co váš manžel zemřel?“

„Ach, už je to deset let. Ale pořád mi chybí.“ Přes tvář se jí mihl smutný úsměv, pak pokrčila rameny a kývla na moji sklenici. „Rád si do čaje dával bourbon. Býval pak po něm vždycky rozverný. Mně to nevadilo. Usmíval se a mě to stálo jen minutku času.“

Právě jsem se napila, takže jsem si musela rychle dát ruku před pusu, abych nevyprskla. Když jsem konečně polkla, rozesmála jsem se a Anna se zakřenila.

Po chvíli jsem přikývla. „Asi je to s muži vážně takhle snadné.“

Anna se usmála. „To se my ženy učíme už v mládí, ne? Čeká na vás doma nějaký hoch?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Mám pár dobrých kamarádů, ale nikdo na mě doma nečeká.“ Jakmile jsem ta slova vypustila z pusy, vědomí toho, že jsem doopravdy, skutečně sama, do mě udeřilo jak pěst v železné rukavici. Nebyla to pro mě žádná novinka, a přesto, když jsem to vyslovila nahlas, připomnělo mi to tu skutečnost mnohem bolestněji. Dopila jsem čaj a pokusila se i s ním spolknout příval citů, který se na mě řítil.

„Měla bych jít,“ řekla jsem. „Děkuju za čaj i společnost.“ Usmála jsem se na Annu a ona se usmála na mě a vstala zároveň se mnou.

„Kdykoli, Bree. Kdybyste cokoli potřebovala, víte, kde mě najdete.“

„Děkuju, Anno. To je moc milé. Ach! Potřebuju zajít do lékárny. Je tu ve městě nějaká?“

„Ano. Je tu jedna lékárna. Jeďte směrem, odkud jste sem přijela, a uvidíte ji po levé straně. Je to přímo před jedinými semafory. Nemůžete to minout.“

„Dobře, skvělé. Díky moc,“ rozloučila jsem se, seběhla schody a mávla jí.

Anna přikývla, usmála se a taky mi mávla.

Když jsem se vracela přes svůj dvorek, abych z domu vzala kabelku, zahlédla jsem v trávě pampelišku plnou chmýří. Sklonila jsem se, vytrhla ji ze země, zvedla ji ke rtům, zavřela oči a připomněla si Annina slova.

Po chvíli jsem zašeptala: „Klid a mír.“ Foukla jsem do pampelišky a dívala se, jak se chmýříčka nesou větrem, až se mi ztratila z dohledu. A tak nějak jsem doufala, že ta semínka odnesou mé přání k někomu nebo něčemu, co má moc proměnit ho ve skutečnost.

3. kapitola

Bree

Obloha už začínala nabírat temnou barvu, když jsem vjela do tichého, téměř starobylého a nepříliš rozlehlého centra Pelionu. Většina podniků tu působila rodinným dojmem, nebo že ho vlastní jeden člověk. Široké chodníky byly lemované mohutnými stromy, pod nimiž se v chladném, pozdně letním soumraku procházeli lidé. Tuhle denní dobu jsem milovala. Bylo na ní něco kouzelného, jakási naděje, něco, co jako by říkalo: „Netušila jsi, jestli se to opravdu stane, ale přežila jsi další den, co?“

Zahlédla jsem lékárnu. Zatočila jsem na parkoviště hned před ní a zastavila.

Nemusela jsem zatím nakoupit nic k jídlu, ale potřebovala jsem několik základních nezbytností. To byl taky důvod, proč jsem sem vůbec zajela. I když jsem spala asi pět hodin, byla jsem znovu unavená a těšila jsem se, až si zalezu s knížkou do postele.

Za deset minut jsem už byla venku a vracela se stmívajícím se podvečerem zpátky k autu. Zatímco jsem byla v lékárně, rozsvítily se pouliční lampy a teď zalévaly parkoviště mdlou září. Povytáhla jsem si ucho kabelky výš na rameno a přehodila plastovou tašku z jedné ruky do druhé, když se najednou dno tašky protrhlo a nákup se mi vysypal na zem. Několik věcí se mi přitom odkutálelo z dosahu.

„Sakra!“ zaklela jsem a sklonila se, abych nákup posbírala. Otevřela jsem velkou kabelu a hodila do ní šampon a kondicionér, které jsem sebrala ze země, když jsem periferním viděním zahlédla, jak se u mě někdo zastavil, a trhla sebou. Vzhlédla jsem, zrovna když muž poklekl na koleno a podal mi lahvičku prášků na bolest hlavy, která se podle všeho odkutálela přímo jeho směrem. Zadívala jsem se na něj. Byl mladý a zarostlý, jeho dlouhé, mírně kudrnaté hnědé vlasy zoufale potřebovaly ostříhat a vousy vypadaly, jako že se o ně ani nestará, než že by si je nechal narůst schválně. Mohl být i pohledný, ale to bylo těžko poznat, když se jeho tvář schovávala pod přerostlým vousem a vlasy mu spadaly do čela a kolem lící. Na sobě měl džíny a modré triko, které se mu napínalo na široké hrudi. Tričko na sobě kdysi mělo nápis, ale teď bylo tak vybledlé a obnošené, že nebylo poznat, co kdysi sděloval.

Toho všeho jsem si všimla za těch několik vteřin, kdy jsem se natahovala k jeho napřažené ruce, v které držel lahvičku s léky. Potom se naše oči střetly. Ty jeho měly tmavou barvu zralé whisky a rámovaly je dlouhé tmavé řasy. Byly nádherné.

Zírala jsem na něj a měla pocit, jako by mezi námi něco proběhlo, něco hmotného, jako bych se mohla natáhnout a uchopit vzduch mezi námi – něco teplého a měkkého. Zamračila jsem se. Zmátlo mě to, ale nedokázala jsem se odtrhnout od jeho očí, které přede mnou rychle ucukly. Kdo byl tenhle podivný muž a proč tu přede mnou zůstal klečet jako přimrazený? Lehce jsem potřásla hlavou a vzpamatovala se.

„Díky,“ poděkovala jsem a vzala si od něj lahvičku. Nic neřekl, ani se na mě znovu nepodíval.

„Sakra,“ zaklela jsem znovu a rozhlédla se po věcech, které se mi válely všude po zemi. Vytřeštila jsem oči, když jsem viděla, že se krabička s tampony otevřela a několik se jich vysypalo na zem. Nejradši bych se propadla. Několik jich zvedl, podal mi je a já je rychle hodila do kabely. Vzhlédla jsem k němu ve stejnou chvíli, kdy se on zadíval na mě, ale v jeho tváři jsem nevyčetla žádnou reakci. Znovu se odvrátil. Cítila jsem, jak se mi do tváří žene barva. Podal mi několik dalších tamponů a já je popadla a hodila do kabely. Potlačila jsem hysterický smích.

„Zatracené igelitky,“ vyhrkla jsem a zhluboka se nadechla, než jsem, tentokrát pomaleji, pokračovala. „Nejen, že ničí životní prostředí, ale ani se na ně nedá spolehnout.“

Muž mi podal mandlovou tyčinku a tampon a já si je od něj vzala a uklidila je do tašky. V duchu jsem zasténala. „Snažila jsem se být zodpovědná a používat plátěné tašky. Několik jsem si jich nakoupila, různě vzorované… proužky, tečky,“ potřásla jsem hlavou a hodila poslední odkutálený tampon do kabely, „ale v jednom kuse jsem je nechávala v autě nebo doma.“ Znovu jsem potřásla hlavou, když mi muž podal další dvě mandlovo-čokoládové tyčinky.

„Díky,“ řekla jsem. „Už to, myslím, zvládnu.“ Mávla jsem na čtyři zbývající tyčinky, které se pořád válely na zemi.

Vzhlédla jsem k němu a cítila, jak mi tváře hoří. „Byly ve slevě,“ vysvětlila jsem. „Nechtěla jsem je sníst všechny naráz, nebo tak něco.“ Ani se na mě nepodíval, když je zvedl, ale já bych přísahala, že mu cukl koutek úst. Ale sotva jsem mrkla, ten náznak úsměvu zmizel. Pokradmu jsem se na něj zadívala, když jsem si z jeho ruky brala tyčinky. „Ráda mívám v domě čokoládu, víte… Jednou za čas si zahřešit. Tyhle by mi měly vystačit na pár měsíců.“ To byla lež. Tyčinky, které jsem si koupila, by mi vystačily na pár dní, pokud vůbec. Možná jich několik sním ještě po cestě domů.

Muž vstal a já taky. Hodila jsem si kabelku přes rameno. „Dobře, no, tak díky za pomoc. Za záchranu… mých věcí… čokolády a kokosu… a mandlí…“ Zasmála jsem se rozpaky, ale pak se ušklíbla. „Víte, vážně by mi pomohlo, kdybyste promluvil, ať se nemusím cítit tak trapně.“ Zakřenila jsem se, ale okamžitě zvážněla, když mu výraz tváře zmizel, jeho oči jako by se uzavřely a vřelý pohled, který v nich ještě před chvílí byl, na to bych přísahala, nahradila prázdnota.

Otočil se a vydal se pryč.

„Hej, počkejte!“ zavolala jsem a vydala se za ním. Pak jsem se ale zastavila a zamračila se, zatímco on se vzdaloval elegantním krokem, až se nakonec pomalu rozběhl. Když mi zmizel z dohledu, zaplavil mě náhlý příval prázdnoty.

Nastoupila jsem do auta, chvíli tam ještě seděla a přemýšlela nad tím podivným střetnutím. Když jsem konečně nastartovala, všimla jsem si, že mám něco na čelním skle. Chtěla jsem už zapnout ostřikovače, když jsem se zarazila a naklonila se, abych se na to podívala zblízka. Na skle byla rozprášená semínka pampelišek. Chmýří v lehkém vánku chvíli tančilo na skle, potom se vzneslo do vzduchu a neslo se ve větru směrem, kudy ten muž odešel.

Příštího dne ráno jsem se probudila brzy, vstala z postele, vytáhla žaluzie na okně ložnice a zadívala se na jezero, v němž se odráželo ranní slunce a zaplavovalo ho teplou, zlatavou barvou. Viděla jsem, jak se velký pták vznesl do vzduchu, a na jezeře jsem spatřila jen jednu loďku, která plula blízko vzdáleného břehu. Jo, na tohle bych si mohla zvyknout.

Phoebe seskočila z postele a posadila se mi u nohou.

„Tak co myslíš, holka?“ zašeptala jsem. Zívla.

Zhluboka jsem se nadechla a pokusila se soustředit. „Dneska ráno ne,“ zašeptala jsem. „Dneska ráno jsi v pořádku.“ Pomalu jsem se vydala do sprchy. Trochu jsem se uvolnila, s každým krokem se mi hrudí šířila naděje. Ale jakmile jsem pustila sprchu, svět kolem mě jako by se mrknutím oka změnil a to, co bylo ještě před chvílí šuměním vody padající ze sprchové hlavice, bylo najednou deštěm bušícím do střechy. Ztuhla jsem strachy, když mi do uší dolehl hlasitý úder hromu a na nahých prsou jsem ucítila chladný kov. Trhla jsem sebou, když mi zbraň obkroužila bradavku, která pod dotekem studeného kovu ztuhla. Po tvářích mi stékaly slzy. V hlavě se mi rozezněl pištivý zvuk, jako by brzdy vlaku zaskřípěly na kovových kolejích. Bože. Bože. Zatajila jsem dech a jen čekala, až zbraň vystřelí. Žilami se mi šířil děs a hrůza. Snažila jsem se myslet na tátu, který ležel v místnosti za mnou v kaluži vlastní krve, ale můj strach mě tak stravoval, že jsem nedokázala myslet na nic jiného. Začala jsem se neovladatelně třást. Déšť pořád neústupně bušil do –

Venku bouchly dveře auta a vrátily mě zpátky do přítomnosti. Stála jsem pod puštěnou sprchou a voda vytékala na podlahu, protože závěs nebyl zatažený. Zvedl se mi žaludek. Sotva jsem to stihla k záchodu a okamžitě se vyzvracela. Pak jsem tam seděla, lapala po dechu a několik dlouhých okamžiků se třásla, zatímco jsem se snažila opanovat. Oči se mi zalily slzami, nedovolila jsem jim ale uniknout. Pevně jsem zavřela oči a počítala od sto do jedné. Když jsem dopočítala, znovu jsem se zhluboka nadechla, zvedla se na roztřesené nohy a vzala ručník, abych vytřela louži před sprchovým koutem.

Svlékla jsem se a vstoupila pod teplý proud vody. Zaklonila jsem hlavu a zavřela oči. Pokusila jsem se uvolnit, naplno se vrátit do přítomnosti a dostat třes pod kontrolu.

„Jsi v pořádku, jsi v pořádku, jsi v pořádku,“ opakovala jsem si tu mantru a spolkla příval emocí a pocitu viny. Pořád jsem se trochu třásla. Budu v pořádku. Věděla jsem to, ale vždycky chvíli trvalo, než jsem ze sebe setřásla tu chvíli, kdy jsem se ocitla znovu tam, v tom okamžiku čiré hrůzy a zármutku. Někdy trvalo i několik hodin, než mě ten smutek opustil, ale vždycky ve mně kousek z něj zůstal.

Každé ráno se mi ta vzpomínka vracela a každý večer jsem se cítila silnější. S každým úsvitem jsem doufala, že nadcházející den bude ten, kdy se konečně osvobodím, den, který prožiju, aniž by se mi vrátila bolest spjatá s tou nocí, jež navěky oddělila minulost od přítomnosti.

Vyšla jsem ze sprchy a osušila se. Zadívala jsem se na sebe v zrcadle a napadlo mě, že vypadám líp, než jak tomu bylo po většinu rán. I když jsem se těch vzpomínek ani tady nezbavila, spala jsem dobře, což se nedá říct o posledních více než šesti měsících, a cítila jsem se docela spokojeně, což jsem přikládala k dobru jezeru, které jsem viděla za oknem. Co je mírumilovnějšího než zvuk vody něžně se vylévající na písčitý břeh? Určitě se mi alespoň ždibec toho míru dřív či později vetkne do duše, nebo mi alespoň přinese tolik potřebný spánek.

Vrátila jsem se do ložnice a natáhla si khaki šortky a černou propínací halenku s křidélkovými rukávy. Chtěla jsem zajet do bistra ve městě, o kterém mi řekla Anna, a chtěla jsem vypadat dobře, protože jsem se hodlala ucházet o – doufejme stále volné – místo. Docházely mi peníze. Práci jsem potřebovala.

Vysušila jsem si vlasy a nechala je rozpuštěné, na tvář jsem si nanesla jen minimum make-upu. Nazula jsem si černé sandály a vyšla ze dveří. Okamžitě mě po kůži pohladil teplý ranní vzduch. Zamkla jsem za sebou.

O deset minut později jsem zastavovala u obrubníku před bistrem U Norma. Vypadalo to jako normální maloměstské bistro. Zadívala jsem se do velkého proskleného okna a viděla, že i když je pondělí, osm ráno, je tam už skoro plno. Za oknem jsem uviděla ceduli s nápisem Hledáme výpomoc. Ano!

Otevřela jsem dveře. Uvnitř mě přivítala vůně kávy a slaniny, zvuky hovoru a tichého smíchu, které přicházely ze všech boxů a od stolků.

Došla jsem k baru a posadila se na stoličku vedle dvou mladých holek v ustřižených džínových šortkách a tílkách – ty se tu určitě nestavily na snídani na cestě do kanceláře.

Když jsem se posadila na otočnou červenou koženkou potaženou sedačku, holka vedle mě se na mě podívala a usmála se.

„Dobré ráno,“ pozdravila jsem s úsměvem.

„Dobré ráno!“ řekla.

Vzala jsem si lístek s nabídkou. Servírka, postarší žena s krátkými šedými vlasy, která stála u okénka do kuchyně, se na mě přes rameno zadívala a prohlásila: „Hned budu u vás, drahoušku.“ Vypadala uštvaně, zatímco se probírala stránkami v bločku. Bylo tu obsazeno jen z půlky, ale evidentně tu na to byla sama a sotva stíhala. Lidé, kteří přišli v ranním návalu, vždycky čekali rychlé obsloužení, aby stihli přijít do práce včas.

„Nespěchejte,“ uklidňovala jsem ji.

O chvíli později, když poodnášela několik jídel a došla ke mně, mi skoro bezmyšlenkovitě nabídla: „Kávu?“

„Prosím. Vypadáte unaveně – usnadním vám to. Dám si číslo tři. Jak vám to přijde pod ruku.“

„Bůh vám žehnej, drahoušku.“ Zasmála se. „Asi máte s prací servírky zkušenosti.“

„Vlastně,“ usmála jsem se a podala jí jídelní lístek, „mám a vím, že na to není vhodná chvíle, ale viděla jsem v okně vaši nabídku, že hledáte výpomoc.“

„Opravdu?“ zeptala se. „Kdy můžete začít?“

Zasmála jsem se. „Klidně co nejdřív. Můžu se vrátit později a vyplnit žádost o místo nebo –“

„To není nutné. Máte zkušenosti, potřebujete práci, jste přijata. Vraťte se později, vyřídíme nutné papíry, ale Norm je můj manžel. Mám pravomoc najmout další servírku a právě jsem najala vás.“ Podala mi ruku. „Mimochodem jsem Maggie Jansenová.“

Zeširoka jsem se na ni usmála. „Bree Prescottová. Moc vám děkuju!“

„Právě jste mi zlepšila celé ráno,“ zavolala přes rameno, zatímco už šla podél pultu, aby dolila kávu dalším zákazníkům.

No, tak tohle byl ten nejsnazší pohovor, jaký jsem kdy měla.

„Jsi ve městě nová?“ zeptala se holka vedle mě.

S úsměvem jsem se na ni otočila. „Ano. Vlastně jsem se přistěhovala včera.“

„No, tak vítej v Pelionu. Jsem Melanie Schollová a tohle je moje sestra Liza.“ Dívka po její pravici se ke mně natáhla a podala mi ruku.

Potřásla jsem si s ní a řekla: „Moc ráda vás poznávám.“

Všimla jsem si, že jim zpod tílek vykukují plavky, a zeptala jsem se: „Jste tu na dovolené?“

„Ach, to ne,“ zasmála se Melanie. „Pracujeme na opačném břehu. Jsme plavčice, tedy na několik příštích týdnů, zatímco tu budou turisté. Po sezoně se vrátíme do naší rodinné pizzerie.“

Přikývla jsem a napila se kávy. Ačkoli vypadaly stejně staré jako já, Liza byla pravděpodobně mladší. Byly si podobné, obě měly rudohnědé vlasy a stejně velké modré oči.

„Pokud budeš mít nějaké otázky na cokoli, co se týká města, zeptej se nás,“ nabídla Liza. „Víme tu o všem, co se kde šustne.“ Mrkla. „Můžeme ti říct, kdo s kým chodí a komu se vyhnout. Víme všechno o obou městech – jsme úplná studnice informací.“

Zasmála jsem se. „Dobře, budu na to myslet. Jsem ráda, že jsem vás poznala.“ Už jsem se chtěla odvrátit, když mě něco napadlo. „No, vlastně se chci zeptat na jednoho muže. Včera večer se mi na parkovišti před lékárnou roztrhla taška s nákupem a zastavil se u mě jeden muž, aby mi pomohl. Vysoký, štíhlý, dobře stavěný, ale… Já nevím, neřekl ani slovo… A měl dlouhé vousy –“

„Archer Hale,“ nenechala mě ani domluvit Melanie. „Překvapuje mě, že se vůbec zastavil, aby ti pomohl. Obvykle si nikoho nevšímá.“ Odmlčela se. „A řekla bych, že ani jemu nikdo nevěnuje pozornost.“

„No, myslím, že neměl vůbec na výběr,“ řekla jsem. „Moje věci se mu rozkutálely přímo k nohám.“

Melanie pokrčila rameny. „Stejně je to zvláštní. Věř mi. Každopádně myslím, že je hluchý. To proto nemluví. Když byl malý, měl nějakou nehodu. Bylo nám pět a šest, když se to stalo. Hned za městem, na dálnici. Jeho rodiče při té nehodě zemřeli, i náčelník místní policie, jeho strýc. Asi při té nehodě přišel o sluch. Žije na konci Briar Road – bydlel se svým druhým strýcem, který ho doma učil, ale před pár lety ten strýc zemřel a on tam teď žije sám. Než jeho strýc umřel, ani nechodil do města. Teď ho tu jednou za čas vídáváme. Je to úplný samotář.“

„Páni,“ zamračila jsem se. „To je smutný.“

„Jo,“ přidala se Liza, „protože… vidělas to jeho tělo? Fakt dobrý geny. Kdyby to nebyl takový asociál, určitě bych do něj šla.“

Melanie protočila panenky a já si musela dát ruku před pusu, abych nevyprskla kávu.

„Ale prosím tě, ty jedna couro,“ houkla Melanie, „ty bys do něj šla i tak, kdyby se na tebe vůbec podíval.“

Liza se na okamžik zamyslela a zavrtěla hlavou. „Pochybuju, že vůbec ví, co s tím tělem dělat. Je to vážně škoda.“

Melanie znovu protočila panenky a pak vzhlédla na hodiny nad okénkem do kuchyně.

„Ach, kruciš, musíme jít, jinak přijdeme pozdě.“ Vytáhla peněženku a zavolala na Maggie: „Peníze ti nechám na pultu, Mags.“

„Díky, drahoušku,“ odpověděla Maggie, která právě rychle prošla kolem s dvěma talíři.

Melanie něco naškrábala na ubrousek a podala mi ho. „Tady je naše číslo,“ řekla. „Plánujeme dámskou jízdu na druhé straně jezera. Brzy. Možná by ses mohla přidat?“

Vzala jsem si ubrousek. „Ach, no, možná.“ Usmála jsem se. Na druhý ubrousek jsem napsala svoje číslo a taky jí ho podala. „Díky moc. Je to od vás vážně milé.“ Překvapilo mě, jak mi zlepšilo náladu jen to, že jsem si popovídala s dvěma dívkami svého věku. Možná že právě tohle potřebuju, pomyslela jsem si. Vzpomenout si, že než došlo k té tragédii, byla jsem holka s přáteli a životem před sebou. Bylo snadné držet se pocitu, že můj život začal a skončil toho strašného dne. Ale to nebyla pravda. A já si to potřebovala připomínat tak často, jak to jen šlo.

Mí přátelé se mě samozřejmě během těch několika prvních měsíců po tátově smrti párkrát snažili vzít ven, já se na to ale ještě necítila. Možná že vyjít si s dvěma lidmi, kteří o té tragédii, k níž v mém životě došlo, vůbec nic nevědí, bude lepší – koneckonců nebyl právě tohle důvod, proč jsem odjela? Abych na chvíli od všeho unikla? Nedoufala jsem snad, že mi nové místo dopřeje uzdravení? A pak třeba konečně získám sílu znovu čelit svému životu.

Liza a Melanie rychle vyšly ven a cestou pozdravily nebo mávly na několik lidí, kteří v restauraci seděli. Za chvíli přede mě Maggie položila talíř.

Zatímco jsem jedla, zvažovala jsem, co mi řekly o muži jménem Archer Hale. Teď už mi to dávalo smysl – byl hluchý. Přemítala jsem, proč mě to nenapadlo samotnou. Proto nemluvil. Evidentně uměl odezírat ze rtů. A já ho urazila, když jsem mu vytkla, že nic neříká. Proto celý tak posmutněl a hned odešel. V duchu jsem se ošila.

„To se ti povedlo, Bree,“ vynadala jsem si tiše a pak se zakousla do toustu.

Řekla jsem si, že až ho uvidím příště, omluvím se mu. Přemýšlela jsem, jestli umí znakový jazyk. Až ho uvidím, dám mu vědět, že ho umím, kdyby si chtěl popovídat. Znakovat jsem uměla moc dobře. Táta byl hluchý.

Archer Hale mě zaujal – něčím, co jsem nedokázala definovat. Ne tím, že je hluchý a neumí mluvit a že já měla s tímto postižením svoji zkušenost. Chvíli jsem nad tím dumala, ale odpovědi jsem se nedobrala.

Dojedla jsem, ovšem když jsem Maggie požádala o účet, jen mávla rukou. „Zaměstnanci jedí zdarma,“ odpověděla, zatímco na druhém konci pultu dolévala kafe. „Jen se někdy po druhé vraťte, abychom vyřídily papíry.“

Usmála jsem se. „Dobře,“ řekla jsem. „Tak nashle odpoledne.“ Nechala jsem na pultu spropitné a zamířila ke dveřím. To není vůbec špatné, pomyslela jsem si. Byla jsem ve městě jeden den, a už jsem měla dům, práci a spřátelenou sousedku Annu, a možná další dvě kamarádky v Melanii a Lize. K autu jsem kráčela skoro zvesela.

4. kapitola

Bree

V bistru U Norma jsem nastoupila hned dalšího rána. Norm pracoval v kuchyni a po většinu doby si pro sebe jen něco bručel a nemluvil se mnou, ale párkrát jsem ho zahlédla, jak se na Maggie dívá pohledem, který se dá popsat jen jako zbožný. Podezírala jsem ho, že je ve skutečnosti úplný méďa – vůbec mě neděsil. Taky jsem věděla, že jsem dobrá servírka, a viděla jsem, jak ani ne hodinu potom, co jsem začala, z Maggie výrazně opadl stres, takže mě napadlo, že i u Norma mám velké plus.

V bistru vládl chaos, práce bylo až nad hlavu a místní, kteří se sem chodili najíst, byli zdvořilí. Nemohla jsem si stěžovat a prvních pár dní uteklo jako voda.

Ve středu jsem po práci zajela domů, osprchovala se a nahodila plavky, džínové šortky a bílé tílko. Chtěla jsem zajít k jezeru a trochu to tam prozkoumat. Phoebe jsem nasadila vodítko a zamkla za sebou dům.

Když jsem odcházela, z dvorku na mě zavolala Anna. Zalévala keře růží. S úsměvem jsem k ní došla.

„Tak jak ses tu zabydlela?“ zeptala se mě, odložila konev a došla k plotu, kde jsem stála.

„Bez problémů. Chtěla jsem za vámi zajít a poděkovat vám, že jste mi o té práci v bistru řekla. Teď tam pracuju jako servírka.“

„Ach, to je skvělé! Maggie je poklad. A nenech se Normem děsit – štěká, ale nekouše.“

Zasmála jsem se. „To mi došlo docela rychle.“ Mrkla jsem. „Ne, je to tam skvělé. Právě jsem chtěla zajít k jezeru a projít se tam.“

„Ach, dobře. V loděnici to moc na procházky není – ale na to jsi určitě už přišla sama. Když půjdeš po Briar Road, cedule tě zavedou na malou pláž.“ Dala mi instrukce, jak tam dojít, a pak dodala: „Kdybys chtěla, mám tu kolo, které už nepoužívám. Se svou artrózou už ani nechytím řídítka. Ale kolo je prakticky nové, a má dokonce i košík, kam by se vešel ten tvůj pejsek.“ Zadívala se na dotyčného psa. „Ahoj. Jakpak se jmenuješ?“ Usmála se na Phoebe a ta vesele štěkla a zatočila se dokola.

„Pozdrav, Phoebe,“ usmála jsem se.

„Taková roztomilá holčička,“ řekla Anna a sklonila se, aby jí Phoebe mohla olíznout ruku.

Potom se narovnala a prohlásila: „Kolo mám v druhé ložnici. Chtěla by sis ho prohlédnout?“

Zarazila jsem se. „Jste si jistá? Tedy, určitě bych to na pláž vzala radši na kole než autem.“

„Ano, ano,“ mávla na mě a už zamířila k domu. „Budu moc ráda, když najde využití. Sbírávala jsem na něm borůvky. Rostou tu všude divoce. Vezmi s sebou pytlíky, a až nasbíráš borůvky, dáš si je do toho košíku na kole. Pečeš?“

„Hm.“ Následovala jsem ji do domku. „Dřív jsem pekla. Už je to ale dlouho.“

Ohlédla se na mě. „No, možná tě borůvky inspirují k tomu, aby sis znovu nasadila zástěru.“ S úsměvem otevřela dveře do domku.

Měla ho vybavený starým nábytkem a křesly s potahy, spoustou sošek a fotek v rámečcích. Ve vzduchu se vznášela vůně usušeného eukalyptu. Okamžitě jsem se tu cítila dobře.

„Tady to je,“ řekla Anna a vyvezla kolo z ložnice, do které před pár vteřinami vešla. Nemohla jsem se ubránit úsměvu. Bylo to jedno z těch starobylých kol s velkým košem vpředu.

„Ach, bože! Je nádherné! Opravdu chcete, abych ho používala?“

„Nic by mi neudělalo větší radost, má drahá. Vlastně pokud chceš, nech si ho.“

Usmála jsem se na ni a vyvezla kolo na verandu. „Moc děkuju. Je to od vás moc milé. Vážně… děkuju.“

Vyšla za mnou a pomohla mi s ním ze schodů. „Bylo mi potěšením. Jsem moc ráda, že na něm teď někdo bude s radostí jezdit.“

Znovu jsem se usmála a zadívala se na kolo. Pak mě něco napadlo. „Ach. Mohla bych se vás na něco zeptat? Na někoho jsem v městě narazila a někdo jiný, koho jsem potkala, mi řekl, že ten muž žije na konci Briar Road. Archer Hale? Znáte ho?“

Anna se zamračila, a zároveň jako by se zamyslela. „Ano. Nu, vím o něm. Cestou na pláž projedeš kolem jeho pozemku. Nemůžeš to minout – je to jediné stavení na celé té silnici.“ Na chvíli se zamyslela. „Ano, Archer Hale… Vzpomínám si, býval to takový milý hošík. Ale nemluví. Nejspíš proto, že neslyší.“

Naklonila jsem hlavu. „Víte, co se mu přesně stalo?“

Na chvíli se odmlčela. „Za městem došlo k nehodě, asi v době, kdy se můj Bill dozvěděl tu svou diagnózu. Nevěnovala jsem tehdy zprávám takovou pozornost jako zbytek lidí ve městě – jen jsem s nimi truchlila. Ale vím, že Archerovi rodiče a jeho strýc Connor Hale, majitel půdy, na níž stojí město, a náčelník policie, toho dne zemřeli. Při té nehodě byl Archer zraněný tak, že to pro něj mělo takovéhle následky. Hm, když o tom tak přemýšlím…“ Odmlčela se. „Šel pak bydlet ke svému druhému strýci Nathanu. Ale ten umřel, je to tak tři čtyři roky – asi na rakovinu, jestli si vzpomínám dobře.“ Na pár vteřin se zadívala za mě, jakoby do ztracena. „Někteří říkají, že to nemá v hlavě v pořádku. Archer, o něm mluvím. Ale já o tom nic nevím. Možná mu jen přisuzují to, jaký byl jeho strýc. Moje sestra chodila s Nathanem Halem do školy, nikdy nebyl úplně normální. Byl až děsivě chytrý, ale trochu podivín. A když pak odešel od armády a vrátil se sem, byl ještě… podivnější.“

Zamračila jsem se. „A přesto k němu poslali malého kluka?“

„Ach, no, asi před úřady působil normálně. A pokud vím, nikoho jiného ten chlapec neměl.“ Znovu na chvíli utichla. „O klucích Haleových jsem nemluvila celé roky. Vždycky uměli způsobit pozdvižení. Hmm.“ Odmlčela se. „Teď, když o tom přemýšlím, to, co se stalo s mladším Haleovic klukem, je opravdu smutné. Někdy na malých městech lidé, kteří tu žijí celou věčnost… zůstanou tak trochu v pozadí. Když se město snažilo přenést se přes tu tragédii, na Archera se tehdy moc nemyslelo. Je to hrůza.“

Anna se znovu pohroužila do ticha, jako by se ztratila v myšlenkách na minulost. Rozhodla jsem se, že je čas jít.

„Hmm, no,“ usmála jsem se, „díky za tip, jak na pláž. Zastavím se tu později.“

Anna se rozzářila, okamžitě se vrátila do přítomnosti. „Ano, to bude milé. Hezký den!“ Usmála se a vrátila se zpátky ke konvi, kterou předtím postavila na verandu, a já už i s kolem mířila z brány ven.

Posadila jsem Phoebe do košíku, nasedla na kolo, a jak jsem pomalu mířila k Briar Road, myslela jsem na to, co mi Anna řekla o bratrech Haleových a o Archeru Haleovi. Zdálo se, že nikdo přesně neví, co se Archerovi stalo – nebo snad detaily jen zapomněli? Věděla jsem, jaké to je ztratit oba rodiče, i když ne naráz. Jak byste se s něčím takovým vůbec vyrovnali? Pokud je mysl schopná zpracovat jednu ztrátu za čas – nezešíleli byste smutkem, kdyby v jediném okamžiku zaplavil vaše srdce zármutek ze ztráty hned obou rodičů? Někdy se jen sotva držím. Asi se každý s něčím takovým vyrovnává po svém – bolest i následné uzdravování vnímáme každý svým vlastním způsobem.

Z myšlenek mě vytrhl pohled na to, co nejspíš byl jeho dům. Kolem pozemku se vinul vysoký plot, za ním se tyčilo nepočítaně vrcholků stromů, které byly vysázené tak hustě, že skrze ně nebylo skoro nic vidět. Natahovala jsem krk, abych viděla, jak rozlehlý pozemek je, ale ze silnice to nebylo poznat. Na obou stranách plotu navíc rostly stromy. Prozkoumala jsem pohledem branku, na níž jsem spatřila petlici. Byla zavřená.

Ani jsem nevěděla, proč tu stojím, ale dívala jsem se na ni a poslouchala bzučení komárů. Po chvíli Phoebe tiše štěkla a já pokračovala po silnici až na pláž cestou, kterou mě navedla Anna.

Na břehu jezera jsem strávila několik hodin, plavala jsem a opalovala se. Phoebe ležela ve stínu na rohu mého ručníku a spokojeně spala. Byl horký srpnový den, ale díky větříku od jezera a stínu stromů, které rostly okolo břehu, tu bylo příjemně. Dál po pláži jsem viděla několik dalších lidí, ale jinak tu bylo pusto a prázdno. Asi proto, že na tuhle stranu jezera chodí jen místní. Ležela jsem na ručníku, který jsem si s sebou přivezla, a dívala se na špičky vysokých stromů kolébajících se ve vánku a na jasně modrou oblohu a naslouchala pleskání vody o písečný břeh. Za chvíli jsem zavřela oči. Chtěla jsem si jen odpočinout, ale nakonec jsem usnula.

Zdálo se mi o tátovi. Tentokrát ale nezemřel okamžitě. Vplazil se do kuchyně a viděl, jak ten druhý muž utíká zadními dveřmi.

„Ty žiješ!“ vykřikla jsem a vstala z podlahy, kde mě ten muž nechal.

Přikývl, na tváři náznak úsměvu.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se váhavě, plná strachu.

„Ano,“ řekl a mě to překvapilo, protože můj otec nikdy svůj hlas nepoužíval, mluvil jen rukama.

„Ty mluvíš,“ zašeptala jsem.

„Ano,“ řekl znovu a zasmál se. „Samozřejmě.“ Až v tu chvíli jsem si uvědomila, že se jeho rty nepohybují.

„Chci, aby ses mi vrátil, tati,“ řekla jsem s očima zalitýma slzami. „Moc mi chybíš.“

Zvážněl a náhle jako bychom se od sebe vzdalovali, přestože se ani jeden z nás nepohnul. „Mrzí mě, že nás nemůžeš mít oba, včeličko,“ řekl mi mojí přezdívkou.

„Oba?“ zašeptala jsem zmateně a sledovala, jak se vzdálenost mezi námi pořád zvětšuje.

Najednou byl pryč a já osaměla. Plakala jsem, oči jsem měla zavřené, ale cítila jsem, jako by nade mnou někdo stál.

Vyděšená jsem se probudila. Po tvářích se mi řinuly slzy, zbytky snu se rozplývaly v mlhách. A zatímco jsem tam ležela a snažila se opanovat své emoce, přísahala bych, že jsem zaslechla, jak se v lese za mnou někdo pohybuje.

Příští den ráno jsem do bistra přišla brzy. Přestože se mi spalo dobře, ráno se do mě opřel obzvláště ošklivý nápor vzpomínek a já ze sebe jen stěží setřásala smutek, který se mě nechtěl pustit.

Vrhla jsem se do ranního shonu a nějakou dobu myslela jen na přebírání objednávek, donášení jídla a doplňování kávy. V devět, kdy se bistro začalo vyprazdňovat, jsem se už cítila lépe.

Doplňovala jsem právě ochucovadla na baru, když se dveře otevřely a dovnitř vešel mladý muž v policejní uniformě. Sundal si klobouk a prohrábl si krátké vlnité hnědé vlasy, pak pokývl na Maggie, která se na něj usmála a zvolala: „Travisi!“

Muž stočil pohled na mě a došel k baru. Na vteřinu jsme se na sebe zadívali. Potom se jeho tvář rozzářila širokým úsměvem, při němž mi ukázal svoje rovné bílé zuby, a posadil se hned přede mě. „No, vy musíte být důvodem, proč se Maggie dneska ráno tak usmívá,“ řekl a napřáhl ruku. „Jsem Travis Hale.“

Ach, další Hale. Také jsem se usmála a ruku přijala. „Zdravím, Travisi. Jsem Bree Prescottová.“

Posadil se a dlouhé nohy složil pod pult. „Rád tě poznávám, Bree. Co tě přivádí do Pelionu?“

Slova jsem volila opatrně, nechtěla jsem působit jako nějaký podivínský nomád. Ačkoli to jsem asi svým způsobem byla, takže jsem se rozhodla odpovědět po pravdě. „No, Travisi, nedávno jsem dokončila vysokou a řekla si, že by nebylo špatné vydat se na takový delší výlet.“ Usmála jsem se. „A tak jsem skončila ve vašem krásném městečku.“

Zakřenil se. „Cestuj, dokud můžeš,“ řekl. „To se mi líbí. Kéž bych taky víc cestoval.“

Úsměv jsem mu oplatila a podala mu jídelní lístek. To už ale ke mně došla Maggie, vzala ten lístek a hodila ho pod pult. „Travis ho zná nazpaměť,“ vysvětlila a mrkla na mě. „Chodil sem od chvíle, co ho jeho máma mohla posadit do dětské sedačky. Když už mluvíme o tvojí mámě, jak se má?“

Usmál se. „Moc dobře. To víš, má hodně práce, na společenské sedánky ji moc neužije. Teď má té práce ještě víc, co se chystá ta zástavba.“

Maggie stiskla rty, pak ale řekla: „No, vyřiď jí, že ji pozdravuju,“ a mile se usmála.

„Vyřídím,“ řekl Travis a otočil se zpátky ke mně.

„Takže tvoje příjmení je Hale,“ poznamenala jsem. „Musíš být příbuzný s Archerem Halem.“

Travis se zamračil a na vteřinu se zatvářil zmateně. „S Archerem? Jo, je to můj bratranec. Znáte se?“

„Ach, to ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Před pár dny jsem na něj narazila ve městě a poptala se na něj. Byl trochu…“

„Divný?“ dokončil Travis.

„Jiný,“ poopravila jsem ho po chvíli. Pak jsem mávla rukou. „Seznámila jsem se tu zatím jen s pár lidmi a on byl jedním z nich, takže… tedy, ne že bych se s ním seznámila osobně, ale…“ Vzala jsem z kávovaru konvici, zvedla ji k němu a tázavě povytáhla obočí. Přikývl a já mu nalila kávu.

„Je těžké se seznámit s někým, kdo nemluví,“ odtušil Travis. Na chvíli se zamyslel. „Snažil jsem se s ním za ty roky vycházet, ale moc přívětivě to nebral. Žije ve svém vlastním světě. Mrzí mě, že zrovna on byl jedním z prvních místních, které jsi tu potkala. Každopádně tě tu vítám,“ usmál se a napil se kávy.

„Díky. Ty jsi tedy v místním policejním sboru?“ zeptala jsem se na očividné. Jen jsem udržovala rozhovor.

„Jo,“ přikývl.

„Brzy se stane místním policejním náčelníkem,“ ozvala se Maggie, „jako předtím jeho táta.“ Mrkla na nás cestou dozadu ke stolku vedle pultu, u kterého jsme odpočívaly.

Travis povytáhl obočí a usmál se. „To se ještě uvidí,“ řekl, ale nevypadal zrovna nejistě.

Usmála jsem se a on se usmál na mě. Neřekla jsem mu, že mi Anna pověděla o jeho tátovi, kterým musel být Connor Hale. Napadlo mě, že by mu asi připadalo trochu divné, kdyby zjistil, že jsem se na jeho rodinu už vyptávala. A na tu tragédii, která je postihla.

„Kde bydlíš?“ zeptal se.

„Ach, hned u jezera,“ odpověděla jsem. „Na Rockwell Lane.“

„V podnájmu u George Connicka?“

Přikývla jsem.

„No, Bree, moc rád bych ti to tu někdy ukázal, kdybys chtěla.“ Upíral na mě svoje oči barvy whisky.

Usmála jsem se a zadívala se na něj. Byl pohledný, o tom nebylo pochyb. Bylo mi jasné, že to není jen přátelská nabídka, ale že mě zve na schůzku. Randit mi ale teď nepřipadalo jako dobrý nápad. „Omlouvám se, Travisi, ale je to teď se mnou trochu… komplikovanější.“

Chvíli mě pozoroval a já pod jeho pohledem zčervenala. „Já jsem docela jednoduchej chlap, Bree,“ mrkl na mě.

Zasmála jsem se. Byla jsem ráda, že prolomil napětí. Chvíli jsme si povídali, zatímco popíjel kávu a já doplňovala ochucovadla a uklízela.

Právě když se Travis zvedal k odchodu, vyšel Norm z kuchyně. „Flirtuješ tu s mojí novou servírkou?“ zabručel Norm.

„Musím,“ odpověděl Travis. „Z nějakého mně neznámého důvodu nedokážu Maggie přemluvit, aby ti dala košem.“ Travis mrkl na Maggie, která utírala stolek vedle pultu. „Jednoho dne si to ale rozmyslí. Nepřestávám doufat.“

Norm si odfrkl a otřel si ruce do zástěry plné fleků, která mu zakrývala pivní pupek. „Co by dělala s tebou,“ řekl, „když má doma tohle?“

Travis se uchechtl a otočil se k odchodu, ale ještě za Maggie zavolal: „Až tě ten nerudnej dědek přestane bavit, víš, kde mě najdeš.“

Maggie se zasmála, načechrala si šedivé vlasy a Norm se vrátil zpátky do kuchyně. Ve dveřích se Travis ještě otočil. „Moje nabídka platí, Bree.“

Usmála jsem se a pak už se za ním zavřely dveře.

„Dávej si pozor,“ varovala mě Maggie. „Ten chlapec nemrhá časem.“ Ale při těch slovech se usmívala.

Zasmála jsem se, potřásla hlavou a oknem sledovala, jak Travis Hale nastoupil do policejního auta a vyrazil pryč.

Toho večera jsem to vzala na kole na Briar Road a nasbírala tam borůvky. Když jsem měla pytlík napůl plný a ruce celé fialové, vyrazila jsem k domovu. Na cestě zpátky jsem bez jakéhokoli důvodu – alespoň vědomě jsem si to nedokázala vysvětlit – zastavila u kraje prašné cesty před Archerovým pozemkem a zadívala se na plot před sebou. Po chvíli jsem se znovu rozjela.

Té noci se mi zdálo, že ležím na břehu jezera. Cítila jsem na nahé kůži písek, zrníčka se mi zařezávala do pokožky a já se vzpínala a cítila na sobě příjemnou tíhu mužského těla. Nebála jsem se, nebyla jsem vyděšená – chtěla jsem ho. Voda se mi rozlévala kolem nohou jako chladivé, hebké hedvábí a tišila pálivý dotek hrubého písku.

Probudila jsem se, lapala po dechu. Bradavky pod tričkem jsem měla tuhé a mezi nohama mi rytmicky pulzovalo. Převalovala jsem se, dokud jsem konečně, krátce před úsvitem, znovu neusnula.

5. kapitola

Bree

Další den jsem měla volno. Když jsem se vzbudila a podívala na hodiny, bylo osm sedmnáct. To mě trochu překvapilo. Takhle pozdě jsem se neprobudila už celé měsíce, ale asi se to dalo čekat, když jsem noc předtím skoro nezamhouřila oka. Pomalu jsem se posadila. Cítila jsem se unavená, tělo jsem měla ztěžklé, přesto jsem svěsila nohy na zem. Moje ještě napůl spící mysl se sotva začala probouzet, když jsem zvenku uslyšela zvuk, snad praskla větev nebo někdo v dálce na jezeře nastartoval loď, ale můj mozek si to zpracoval po svém a vrátil mě zpátky do mé noční můry – ztuhla jsem, svaly se svíraly v křeči hrůzy, má mysl křičela. Dívala jsem se malým okýnkem ve dveřích, které mě dělily od mého táty. Viděl mě periferním zrakem a začal znakovat: Schovej se. Opakoval to znovu a znovu, zatímco ten muž na něj křičel, aby dal ruce dolů. Táta ho ale neslyšel a dál pohyboval rukama, aby mi znakoval svou zprávu. Celé mé tělo sebou trhlo, když se ozval výstřel. Vykřikla jsem a ruka mi vylétla k ústům, aby ztlumila ten zvuk. Klopýtla jsem, plná šoku a hrůzy. Zakopla jsem o roh krabice a šla k zemi, nohy jsem složila pod sebe, abych byla co nejmenší. Neměla jsem tu telefon. Pohledem jsem pátrala po místnosti, abych našla něco, za co bych se mohla skrýt, škvíru, kam bych mohla zalézt. A pak se dveře otevřely…

Svět kolem mě se projasnil a já se vrátila zpátky do přítomnosti. Cítila jsem, jak v pěsti svírám přikrývku. Zalapala jsem po dechu a roztřeseně vstala. K záchodu jsem to stihla jen tak tak. Bože, takhle to nepůjde napořád. Musí to přestat. Nebreč. Nebreč. Phoebe seděla na zemi u mých nohou a tiše vyla.

Trvalo několik minut, než jsem se vzpamatovala.

„Už je to dobrý, holka,“ ujistila jsem Phoebe, ale také sebe a pohladila jsem ji po hlavě.

Doklopýtala jsem do sprchy a o dvacet minut později, kdy jsem na sebe natahovala plavky, šortky a bílé tílko, jsem se už cítila líp. Zhluboka jsem se nadechla, zavřela oči a uklidnila se. Už to bylo dobré.

Rychle jsem se nasnídala, nazula sandály, popadla knížku a ručník, zavolala na Phoebe a vyšla do teplého ranního oparu. Kolem mě už bzučeli komáři a někde poblíž kvákala žabka.

Zhluboka jsem se nadechla čerstvého vzduchu a mé plíce naplnila vůně borovic a svěží vůně jezerní vody. Dala jsem Phoebe do košíku na kole, nasedla a konečně s úlevou vydechla.

Znovu jsem jela přes Briar Road na malou pláž, kam jsem jezdívala několik posledních dní. Pohroužila jsem se do románu, a než jsem se nadála, uplynuly dvě hodiny a já příběh dočetla. Vstala jsem, protáhla se a rozhlédla se po nehybném jezeře. Zamžourala jsem na opačnou stranu, kde po vodě pluly loďky a proháněly se vodní skútry.

Ručník jsem skládala s myšlenkou, že to bylo vážně štěstí, že jsem se ocitla na téhle straně jezera. Klid a ticho bylo právě to, co jsem potřebovala.

Posadila jsem Phoebe do košíku a vyšlapala s kolem po úzké stezce na silnici a pak pomalu vyrazila směrem k pozemku Archera Halea.

Zastavila jsem na krajnici. Kolem mě projel poštovní vůz a řidič mi zamával. Jeho kola zvedla do vzduchu oblak prachu, až jsem se rozkašlala. Mávala jsem si rukou před obličejem a znovu se rozjela.

Ujela jsem asi třicet metrů, když jsem opět zastavila a ohlédla se na plot. Dnes jsem díky úhlu, v kterém slunce viselo vysoko na obloze, uviděla v dřevěném plotě několik vybledlých obdélníků, jako by tam kdysi visely cedule, ale někdo je sundal.

A právě když jsem se už chtěla rozjet, všimla jsem si, že branka je pootevřená. Zarazila jsem se a zadívala se na ni. Nejspíš sem něco doručoval ten pošťák a nechal za sebou otevřeno.

Odtlačila jsem kolo k plotu a opřela ho o něj, pootevřela bránu a nakoukla dovnitř.

A zalapala po dechu, když jsem spatřila nádhernou kamennou příjezdovou cestu, která vedla k bílému domu asi třicet metrů přede mnou. Nevěděla jsem, co jsem vlastně čekala, ale tohle to nebylo. Všechno tu bylo upravené a čisté, bylo vidět, že se o místo dbá. Na jedné straně se mezi stromy táhl smaragdově zelený pás čerstvě posekané trávy, nalevo od příjezdové cesty byla v dřevěných paletách zbudována malá zahrádka.

Odtáhla jsem se a už chtěla bránu zavřít, když Phoebe seskočila z košíku a protáhla se úzkou škvírou dovnitř.

„Sakra!“ zaklela jsem. „Phoebe!“

Znovu jsem pootevřela bránu a nakoukla dovnitř. Phoebe stála s vyplazeným jazykem na příjezdové cestě a dívala se na mě.

„Zlobivý pejsek!“ sykla jsem. „Hned se vrať!“

Phoebe se na mě zadívala, otočila se a odhopkala pryč. Zasténala jsem. A sakra! Prošla jsem bránou, kterou jsem za sebou nechala trochu pootevřenou, a dál volala na Phoebe, která se očividně rozhodla, že jí můžu s nějakými příkazy políbit ten její chlupatý psí zadek.

Jak jsem se blížila, viděla jsem rozlehlou kamennou terasu a chodníčky, které vedly k domu z obou stran. Oba chodníky byly lemované velkými květináči plnými zeleně.

Rozhlížela jsem se po zahradě, když jsem si uvědomila, že se každých několik vteřin ozývají hlasité rány. Sekal tu někdo dřevo? Byl to ten zvuk?

Phoebe se rozběhla za dům a zmizela mi z dohledu.

Naklonila jsem hlavu, poslouchala jsem a přenášela váhu z jedné nohy na druhou. Co jsem měla dělat? Nemohla jsem tu Phoebe nechat. Nemohla jsem se ani vrátit k bráně a hlasitě na Archera zavolat, aby o mně věděl – neslyšel by mě.

Musela jsem jít za ní. Archer tu někde byl. Nejsem holka, co by se dobrovolně vrhala do nebezpečných situací. Nikdy jsem jí nebyla – a přesto si mě nebezpečí samo našlo. Ale stejně. Vejít na neznámé území nebylo něco, do čeho bych se pouštěla s nadšením. Zatracený malý nevychovaný pes. Ale jak jsem tam stála, uvažovala a sbírala odvahu vydat se za Phoebe, myslela jsem na Archera. Moje instinkty mi napovídaly, že mi od něj nic nehrozí. A to něco znamenalo. Mám snad tomu zloduchovi dovolit, abych kvůli němu po zbytek života zpochybňovala svoje instinkty?

Vzpomněla jsem si, jak se mi ve vteřině, kdy se té noci rozezněl zvonek u dveří, postavily chloupky na rukách. Něco hluboko ve mně to tehdy vědělo, a když jsem tu teď stála, to něco ve mně mě ujišťovalo, že nejsem v nebezpečí. Vykročila jsem dál.

Pomalu jsem šla po příjezdové cestě, nasávala do plic štiplavý pach mízy a vůni čerstvě posečené trávy a nepřestávala volat na Phoebe.

Vkročila jsem na kameny vyloženou cestičku vinoucí se kolem domu, rukama jsem přejížděla po lakovaném dřevě zábradlí. Nakoukla jsem za roh a tam byl, polonahý, otočený ke mně zády. Zvedal právě sekeru nad hlavu, svaly na zádech se mu napjaly, když máchl a zasáhl poleno přímo doprostřed, takže se rozpadlo na tři kusy, které odlétly k zemi.

Sklonil se, posbíral je a uložil je pod strom, na hromadu úhledně vyskládaných polen, která byla z jedné strany zakrytá nepromokavou plachtou.

Když se obrátil zpátky k pařezu, na kterém sekal dřevo na menší kusy, zahlédl mě, trhl sebou a ztuhl. Stáli jsme tam a zírali na sebe, já s pusou dokořán, on s očima vytřeštěnýma. Někde poblíž zazpíval pták a ze stromů se ozvala odpověď jeho druhů.

Zavřela jsem pusu a usmála se, Archer se ale na mě ještě několik dalších okamžiků díval, pak mě sjel jedním dlouhým pohledem, znovu se mi zadíval do tváře a tentokrát oči přimhouřil.

Já si ho také prohlížela, jeho nahou hruď, hebkou kůži zakrývající pevné svaly a vypracované břicho. Ještě nikdy jsem neviděla muže, který by měl čtyři páry břišáků, ale byly tu, přímo přede mnou. Řekla bych, že podivínští mlčenliví poustevníci si těžkou manuální prací chtě nechtě musejí vybudovat takovouhle dokonalou fyzičku. Páni.

Na sobě měl khaki kalhoty ustřižené pod koleny a místo opasku… provaz? Zajímavé. Sjela jsem pohledem na jeho boty a pak se vrátila zpátky k jeho obličeji. Naklonil hlavu na stranu. Dívali jsme se na sebe, ale jeho výraz zůstal stejný – ostražitý.

Vous měl stejně neupravený, jako když jsem ho viděla poprvé. Sice očividně zručně zkracoval trávník, zkrátit si vousy ho ale asi nenapadlo. Rozhodně by jim to neuškodilo. Jejich délka napovídala, že je nechal růst docela dlouho – nejspíš několik let.

Odkašlala jsem si. „Ahoj,“ usmála jsem se a vydala se k němu, aby mi mohl číst ze rtů. „Omlouvám se, že, hm, vás ruším. Utekla mi sem fenka. Volala jsem na ni, ale neposlechla mě.“ Rozhlédla jsem se, ovšem Phoebe jsem nikde neviděla.

Archer si stáhl dlouhé vlasy z očí a při mých slovech se zamračil. Odvrátil se, zvedl sekeru, zasekl ji do pařezu a znovu se obrátil ke mně. Ztěžka jsem polkla.

Najednou se od lesa vyřítila bílá chlupatá koule a rozběhla se k Archerovi, posadila se mu k nohám a vyplázla jazyk.

Archer se na ni zadíval, sklonil se a pohladil ji po hlavě. Phoebe mu olízala ruku a pak zavyla, když se narovnal. Ta malá zrádkyně.

„To je ona,“ oznámila jsem zbytečně. Jen na mě dál hleděl.

„Hm, takže, tohle je vaše?“ pokračovala jsem a rozmáchlým gestem obsáhla pozemek. „Je tu krásně.“ Jen se na mě dál díval. Naklonila jsem hlavu. „Vzpomínáte si na mě? Z města? Ty tyčinky?“ Usmála jsem se.

Jen zíral.

Bože, věděla jsem, že musím odejít. Tohle byl trapas. Odkašlala jsem si. „Phoebe,“ zavolala jsem. „Pojď sem, holka.“ Phoebe se na mě ale jen zadívala a dál seděla Archerovi u nohou.

Zatěkala jsem pohledem mezi Archerem a Phoebe. Oba byli zticha a jen na mě upírali svoje oči.

No dobře.

Zadívala jsem se na Archera. „Rozumíte mi? Co říkám?“ zeptala jsem se.

Jako by moje slova konečně přitáhla jeho pozornost. Vteřinu na mě ještě zíral, pak pootevřel rty a vydechl, jako by došel k rozhodnutí. Obešel mě a vydal se k domu. Phoebe mu šla v patách. Zadívala jsem se za ním, naprosto zmatená. Otočil se, zadíval se na mě a pokynul mi, abych ho následovala.

Došlo mi, že mě asi chce doprovodit zpátky k bráně. Pospíšila jsem si a popoběhla, abych dohnala jeho dlouhé kroky. Ta malá zrádkyně známá jako Phoebe se celou dobu držela s Archerem, ale po chvíli se otočila, aby viděla, jestli jdu za nimi, a nadšeně štěkla.

Zastavil se a počkal na mě. Došla jsem k němu a řekla: „Nejste nějaký zabiják, co vraždí sekerou, nebo tak, že ne?“ Dělala jsem si legraci, ale opravdu mi dělalo trochu starosti, že kdybych se rozkřičela, nebyl tu nikdo, kdo by mě slyšel. Důvěřuj svým instinktům, Bree, připomněla jsem si.

Archer Hale povytáhl obočí a ukázal k mírnému kopečku, kde nechal svoji sekeru zaseknutou do špalku. Zadívala jsem se na ni a pak na něj.

„Pravda,“ zašeptala jsem. „Vraždit sekerou moc nejde, když člověk nemá sekeru.“

To cuknutí rtů, které jsem viděla už na tom parkovišti před lékárnou, rozhodlo za mě. Následovala jsem ho až k domu.

Otevřel vchodové dveře a já zalapala po dechu, když jsem nahlédla dovnitř a spatřila velký cihlový krb obklopený přes dvě patra vysokou knihovnou plnou svazků v měkké i pevné vazbě. Jako zhypnotizovaný, knihy milující robot jsem se k nim vydala, ale pak jsem ucítila na paži Archerovu ruku a zarazila se. Zvedl prst, aby mi naznačil, že bude hned zpátky, a vešel dovnitř. Pár vteřin nato vyšel ven, v rukách zápisník, do kterého něco rychle napsal. Čekala jsem, a když blok otočil ke mně, úhledným, elegantním písmem tam stálo:

ANO, ROZUMÍM VÁM.

POTŘEBUJETE JEŠTĚ NĚCO?

Zvedla jsem k němu oči a pootevřela ústa, abych odpověděla, ale vzápětí je zavřela, než jsem na jeho otázku mohla odpovědět. Na trochu nevychovanou otázku, mimochodem. Ale vážně – potřebovala jsem ještě něco? Kousla jsem se do rtu, přenášela váhu z nohy na nohu a on mě zatím pozoroval a čekal na odpověď. Ve tváři měl ostražitý, opatrný pohled, jako by nevěděl, jestli mu odpovím, nebo ho místo toho kousnu, a byl připravený na obě varianty.

„Hm, no, jen jsem… se cítila tehdy mizerně. Nevěděla jsem, že nemůžete… mluvit, a jen jsem vám chtěla říct, že to nebylo úmyslné, co jsem tehdy řekla… To jen… Jsem ve městě nová a…“ No, tohle šlo vážně jako po másle. Bože. „Chcete někdy zajít na pizzu, nebo tak něco?“ vyhrkla jsem a vytřeštila oči. Tohle jsem neplánovala, nějak se to stalo. Zadívala jsem se na něj s nadějí v očích.

A on na mě zíral, jako bych byla matematická úloha, kterou nedokáže vyřešit.

Zamračil se a zvedl pero, aniž by ode mě odtrhl pohled. Nakonec shlédl, něco napsal a pak mi zápisník ukázal:

NE.

Aniž bych chtěla, rozesmála jsem se. On se ani neusmál, jen na mě dál ostražitě hleděl. Smích mě přešel. Zašeptala jsem: „Ne?“

Přes tvář mu proběhl lehce zmatený výraz, pak znovu zvedl zápisník a něco napsal. Když mi ho přidržel, viděla jsem, že pod první slovo něco dopsal. Teď tam stálo:

NE.

DÍKY.

Vydechla jsem a cítila, jak mi rudnou tváře. „Dobře, chápu. No, znovu se omlouvám za to nedorozumění na parkovišti. A… promiňte, že jsem sem tak vpadla… A že můj pes…“ Zvedla jsem Phoebe do náruče. „No, ráda jsem vás poznala. Ach! Vlastně jsme si nebyli představeni. Já tedy už vaše jméno znám, ale jsem Bree. Bree Prescottová. A vyprovodím se sama.“ Ukázala jsem palcem přes rameno a vycouvala, pak jsem se otočila a rychlým krokem se vydala k bráně. Slyšela jsem za sebou jeho kroky, které mířily opačným směrem, nejspíš zpátky k té hromadě dřeva.

Vyšla jsem z brány, ale nezavřela ji za sebou. Místo toho jsem se na druhé straně zastavila, s rukou stále na teplém dřevě. No, tohle bylo zvláštní. Vážně trapas. Co jsem si to myslela, když jsem mu navrhla pizzu? Vzhlédla jsem k obloze, položila si dlaň na čelo a ušklíbla se.

Jak jsem tam stála a myslela na to, co se právě stalo, něco mě napadlo. Chtěla jsem se Archera zeptat, jestli umí znakový jazyk, ale ze všech těch rozpaků jsem na to úplně zapomněla. A pak přinesl ten pitomý zápisník. Ale teď jsem si uvědomila, že se mi Archer Hale ani jednou nepodíval na rty. Díval se mi do očí.

Otočila jsem se, prošla bránou a vrátila se k té hromadě dřeva za jeho domem, Phoebe pořád ve své náruči.

Stál tam, držel sekeru, na pařezu před sebou měl kus dřeva, ale nerozmáchl se. Jen na to dřevo zíral, lehce zamračený, jakoby ztracený v myšlenkách. A pak si mě všiml. Na tváři se mu mihlo překvapení, ale rychle zmizelo a v jeho očích ho nahradila ta stejná obezřetnost jako předtím.

Když ho Phoebe uviděla, štěkla a znovu vyplázla jazyk.

„Nejsi hluchý,“ prohlásila jsem. „Slyšíš moc dobře.“

Zůstal stát, pak zasekl sekeru do pařezu, prošel kolem mě, ohlédl se na mě jako předtím a pokynul mi, abych ho následovala. A to jsem udělala.

Vešel do domu a znovu z něj vyšel, v ruce zápisník a pero.

Po chvíli mi ukázal, co napsal.

NEŘEKL JSEM, ŽE JSEM HLUCHÝ.

Zarazila jsem se. „Ne, tos neřekl,“ souhlasila jsem tiše. „Takže jenom nemůžeš mluvit?“

Zadíval se na mě, znovu zvedl zápisník, dlouho něco psal a pak mi to ukázal.

MŮŽU MLUVIT. JEN RÁD LIDEM UKAZUJU SVŮJ KRASOPIS.

Hleděla jsem na ta slova a zpracovávala je, pak jsem svraštila obočí a vzhlédla k němu. „To se snažíš být vtipný?“ zeptala jsem se a pořád se mračila.

Povytáhl obočí.

„Aha,“ naklonila jsem hlavu. „No, možná bys na tom mohl ještě zapracovat.“

Stáli jsme tam a ještě chvíli na sebe hleděli, pak si ztěžka povzdechl, znovu zvedl zápisník a napsal:

POTŘEBUJEŠ JEŠTĚ NĚCO?

Vzhlédla jsem k němu. „Umím znakový jazyk,“ řekla jsem. „Mohla bych tě učit. Tedy, pak by ses už asi nemohl chlubit svým krasopisem, haha, ale domluvil by ses rychleji.“ Usmála jsem se a doufala, že se taky usměje. Usmíval se někdy? Dovedl to vůbec?

Po několik úderů srdce na mě zíral, pak opatrně odložil pero i zápisník na zem vedle sebe, narovnal se, zvedl ruce a znakoval: Já už znakový jazyk umím.

To mě překvapilo, hrdlo se mi stáhlo. Nikdo na mě neznakoval už šest měsíců, připomnělo mi to tátu a jaké bylo být s ním, mít ho nablízku.

„Ach,“ vydechla jsem, a protože jsem pořád držela Phoebe, řekla jsem: „Jasně, asi jsi takhle mluvil se svým strýcem.“

Zamračil se. Nejspíš uvažoval, jak vůbec vím o jeho strýci, ale nezeptal se. Nakonec opět znakovým jazykem odpověděl: Ne.

Zamrkala jsem a po chvíli si odkašlala. „Ne?“ zeptala jsem se.

Ne, zopakoval.

Rozhostilo se ticho.

Vydechla jsem. „No, vím, že to bude znít asi hloupě, ale napadlo mě, že bychom třeba mohli být… přátelé.“ Pokrčila jsem rameny a rozpačitě se zasmála.

Archer znovu přimhouřil oči, ale jen se na mě díval, ani nic nenapsal.

Zatěkala jsem pohledem mezi ním a zápisníkem, ale když bylo jasné, že mi na to nic „neřekne“, zašeptala jsem: „Každý potřebuje přátele.“ Každý potřebuje přátele? Vážně, Bree? Bože můj, to zní uboze.

Jen se na mě díval.

Povzdechla jsem si. Znovu jsem pocítila rozpaky, ale tentokrát i zklamání. „Dobře, no, vyprovodím se sama, jo? Půjdu.“ Proč jsem vlastně byla zklamaná? Travis měl pravdu – na slušné chování opravdu Archer nereagoval zrovna přívětivě.

Díval se na mě, ani se nepohnul, jeho hluboké oči v barvě whisky se lehce rozevřely, když jsem od něj začala couvat. Nejradši bych mu odhrnula z obličeje všechny ty zacuchané vlasy a sundala mu z tváří ty vousy, abych viděla, jak doopravdy vypadá. Pod vším tím neupraveným porostem musel být pohledný.

Ztěžka jsem si povzdechla. „Dobře. No, tak já asi půjdu…“ Už sklapni, Bree, a JDI. Tenhle člověk s tebou očividně nechce mít nic společného.

Cítila jsem na sobě jeho pohled, když jsem se otočila a vydala se k příjezdové cestě. Prošla jsem bránou a tentokrát ji za sebou zabouchla. Na chvíli jsem se o ni opřela a bezmyšlenkovitě drbala Phoebe pod bradou a přemýšlela, co to se mnou je. Co to mělo vůbec být? Proč jsem prostě nepopadla psa a nezmizela?

„Ty jedna zatracená psice,“ řekla jsem Phoebe a znovu ji podrbala. Olízla mi tvář a tiše štěkla. Zasmála jsem se a dala jí pusu.

Když jsem nasedla na kolo a rozjela se pryč, uslyšela jsem rány, jak znovu začal sekat dříví.

6. kapitola

Archer – 7 let, květen

Kde to jsem?

Měl jsem pocit, jako bych plaval v bazénu k hladině, která byla kilometry a kilometry daleko. Slyšel jsem zvuky a ucítil v krku bolest, jako by mě v něm něco hodně škrábalo, zvenčí i zevnitř. Snažil jsem se vzpomenout, proč to tak bolí, ale v hlavě jsem měl jen stíny. Odehnal jsem je.

Kde to jsem?

Mami? Chci maminku.

Cítil jsem slzy, horké a těžké, tekly z mých zavřených očí dolů po tvářích. Snažil jsem se nebrečet. Silní muži přece nebrečí. Silní muži mají chránit ostatní, jako to dělá strejda Connor. Jenže on brečel. Strašně moc brečel, řval k obloze a pak padl na kolena přímo na beton.

Ach, ne. Ne. Na tohle nemysli.

Snažil jsem se pohnout tělem, měl jsem ale pocit, jako by mi někdo položil těžké činky na ruce i nohy, dokonce i na všechny prsty na nohou i rukou. Myslel jsem, že jsem se pohnul alespoň o kousek, ale nevěděl jsem to jistě.

Slyšel jsem, jak nějaká žena řekla: „Pššš, probouzí se. Ať to udělá sám. Pomalu.“

Mami. Mami. Prosím, buď tady. Prosím, buď v pořádku. Prosím, nelež na té druhé straně silnice.

Ještě víc slz mi teklo po tvářích.

Najednou jsem měl pocit, jako by se mi do těla zabodávaly tisíce horkých špendlíků. Chtěl jsem křičet o pomoc, ale nedokázal jsem ani otevřít pusu. Bože, všude ve mně se probouzela bolest, strašlivá jako netvor, který bydlel pod mojí postelí.

Po chvíli, co jsem jen dýchal a blížil se k té hladině, nebo jsem si to alespoň myslel, jsem otevřel oči a zamžoural, protože přímo nade mnou svítilo ostré světlo.

„Vypni to světlo, Meredith,“ uslyšel jsem nalevo.

Znovu jsem otevřel oči, nechal je navyknout si na světlo a uviděl, jak se na mě dívá starší sestřička s krátkými světlými vlasy.

Otevřel jsem pusu. „Mami,“ snažil jsem se říct, ale nic se neozvalo.

„Pššš,“ uklidňovala mě sestřička, „nemluv, zlato. Měl jsi nehodu. Jsi v nemocnici, Archere, a my se tu o tebe dobře postaráme, ano? Jsem Jenny a tohle je Meredith.“ Smutně se usmála a ukázala za sebe, na mladší sestru, jež kontrolovala něco na přístroji, který stál vedle mojí postele.

Přikývl jsem. Kde je máma? Brečel jsem pořád víc.

„Dobře. Jsi hodný kluk,“ řekla Jenny. „Venku čeká tvůj strýc Nathan. Dojdu pro něj. Bude moc rád, že jsi vzhůru.“

Díval jsem se do stropu a za chvíli se dveře otevřely a zase zavřely a já uviděl strejdu Natea.

„Vítej zpátky, vojáku,“ řekl. Oči měl zarudlé a vypadal, jako by se nějakou dobu nesprchoval. Ale strejda Nate vždycky vypadal trochu zvláštně. Někdy si oblékl košili naruby, jindy si vzal dvě různé boty. Myslel jsem, že je to legrace. Řekl mi, že je to tím, že jeho mozek myslí na mnohem důležitější věci a nemá čas zabývat se ještě tím, aby si navlékl oblečení tak, jak má. Napadlo mě, že je to dobrá odpověď. Navíc mi vždycky nosil dárky jako bonbóny a desetidolarovky. Řekl mi, abych si ty peníze schovával tam, kde je nikdo nenajde. Řekl, že mu později poděkuju, a mrkl na mě, jako bych snad věděl, co to „později“ znamená.

Znovu jsem otevřel pusu, ale Jenny i strejda Nate zavrtěli hlavami. Jenny se po něčem natáhla ke stolku vedle sebe. Pak mi podala blok a tužku.

Vzal jsem si to a napsal jediné slovo:

MÁMA?

Jenny se odvrátila a strejda Nate se zadíval na svoje boty. V tu chvíli jsem si vzpomněl na celou tu nehodu – hlavu mi zaplavily obrázky a slova s takovou silou, až jsem padl zpátky do polštáře a zatnul zuby.

Otevřel jsem pusu a křičel a křičel a křičel, ale pokojem se rozléhalo ticho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Archerův hlas.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.