Přeložil:

MARTIN NOVÝ

Leo Kessler: Baltská spojka

Vydání první

Copyright © 1993 by Charles Whiting

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2015 jako svou 1961. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Baltic Run vydaného nakladatelstvím

SEVERN HOUSE PUBLISHERS LTD, Velká Británie, v roce 1993

Český překlad © 2015 Martin Nový

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Mapa Jiří Chodil

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0214-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0215-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Leo Kessler

BALTSKÁ SPOJKA

První část z cyklu

De Vere Smith

Moto:

Kdo vpluje do Baltu na válečné lodi, učiní tak jen na vlastní nebezpečí.

Švédské přísloví ze sedmnáctého století

Předmluva autora

Když sir de Vere Smith, nositel Viktoriina kříže, dvou Řádů za vynikající službu a Řádu britského impéria, v červnu roku 1990 ve svém venkovském domě v hrabství Gloucestershire zemřel, doživ se požehnaného věku devadesáti let, dostalo se mu nekrologu na stránkách The Times, The Daily Telegraph a dalších velkých novin. Rozhodně si tuto na první pohled skromnou poctu zasloužil, neboť to kdysi býval národní hrdina, který v pouhých devatenácti letech obdržel pro mnohé nedostižný Viktoriin kříž. Následující roky strávené v jakési poloviční výslužbě ukončilo až vypuknutí druhé světové války. Kvůli ní se naplno vrátil na scénu, tentokrát v roli úspěšného kapitána torpédoborce v severním Atlantiku, na jehož palubě ochránil přinejmenším dva konvoje před vražednými vlčími smečkami ponorek velkoadmirála Dönitze.

Navzdory Smithovým nemalým zásluhám bylo z nekrologu jasně patrné, že pro jeho anonymní autory představoval starý ostřílený námořník poněkud záhadnou postavu. Ostatně těžko jim to mít za zlé, když Smith posledních čtyřicet pět let života strávil farmařením, v zimě lovem a v létě pak na svém malém dvojstěžníku jménem Swordfish, brázdícím Solentskou úžinu. Dozajista si kladli otázku, proč takový muž nesloužil i po druhé světové válce – vždyť mu na jejím konci bylo pouhých pětačtyřicet! A proč jej po celá třicátá léta drželi v podivném stavu poloviční výslužby, případně jak vůbec strávil léta dvacátá coby stále mladý nositel Viktoriina kříže?

Stručný encyklopedický záznam jim zrovna mnoho nenapověděl. Donedávna oficiální vysvětlení znělo, že „během dvacátých let pobýval na cestách“. O tom, kam všude se podíval, se ale mlčelo. Nikde se neuvádělo, jak vlastně přišel ke všem těm zahraničním vyznamenáním za statečnost, uváděným v encyklopediích: řeckým, belgickým, jugoslávským. Převzal dokonce i francouzský Válečný kříž s palmovou ratolestí, jejž Francouzi, jak známo, Britům v meziválečném období neudělovali.

Nekrolog v Timesech hovoří o „de Vere Smithovi“ či „Obyčejném Smithovi, V. C.“, jak našeho hrdinu, který dvacátá léta strávil „ve službě Jeho Veličenstva různě v Evropě a jinde“, veřejnost znala. Autor úmrtního oznámení, otištěného v The Daily Telegraph, zašel trochu dál. Napsal: „Dvacátá léta se dnešní době v lecčems velmi podobají. Stejně jako dnes byla tehdy Evropa v zajetí řetězu velkých změn. Obě velká impéria, německé a ruské, se zhroutila. Na jejich troskách vznikly nové státy, které se často ihned ocitly ve víru dalšího válečného konfliktu. A je nasnadě, že mladý de Vere Smith pomáhal těmto nově zrozeným, Británii nakloněným státům čerstvě nabytou nezávislost uhájit.“ To, jakým způsobem, už novinář z Telegraphu nevysvětlil.

Teprve po smrti Smithovy druhé manželky, někdejší baronky Krystyny Oleksyové (kterou Smith za dodnes neobjasněných okolností zachránil v roce 1946 z komunistického Polska), se poodhalila rouška, obestírající jeho meziválečnou službu. Na světlo se dostaly vlastnoručně psané poznámky, líčící průběh tajných akcí z dvacátých a počátku třicátých let. Tato „dobrodružství“, jak je nazýval, nejsou podána právě obratným a stylisticky vybroušeným jazykem, přece však znamenají cenný objev. Není třeba připomínat, že dnes by se o člověka, který by měl za sebou totéž co Smith, prala nakladatelství, televizní stanice i filmová studia.

Pro mladého de Vere Smithe to jistě byla vzrušující doba, během níž se vydal se zásilkou zbraní do Polska, pomohl odvrátit masakr Řeků ve válkou rozvráceném Turecku, podal pomocnou ruku německým odpůrcům Hitlera při prvním pokusu zbavit jej a jeho nacisty moci… Zkrátka se mezi rokem 1920 a 1933, kdy byl oficiálně ve výslužbě, objevoval všude tam, kde „hořelo“.

Z jeho rukopisů lze vyčíst, že náležel k tehdejší britské vyšší společenské třídě. Smithův vrstevník a přítel korvetní kapitán „Dickie“ Bird napsal ve své autobiografii nazvané Zpět na moři: „Co o něm říct? Snad to, že jsem měl čest přátelit se s Angličanem toho nejryzejšího ražení. S mužem, milujícím svou vlast, kterou hrdě považoval za nejlepší na světě. Své mínění nikomu nevnucoval, prostě byl přesvědčen, že tomu tak je. Ale běda tomu, kdo by s ním chtěl otevřeně nesouhlasit.“

V oněch vzrušujících a nebezpečných letech, kdy se kontinentální Evropa stejně jako dnes zmítala v chaosu, se Smith velmi rád postaral o to, aby nemálo těch, kteří si troufli mu odporovat, „pěkně rychle skončilo ve futrálu“, jak s oblibou říkával.

Současná Británie je na hony vzdálená té staré, v ní se ryzí Angličané Smithova formátu již nerodí. Kdo by dnes také chtěl riskovat svůj krk v krajně nebezpečných akcích daleko za hranicemi, za směšný plat a navíc obtížený závazkem trvalé mlčenlivosti o všem, co pro vlast a impérium vykonal? Dnes by se takovému muži většina lidí vysmála: dokonale neskutečnému knižnímu hrdinovi, podobnému postavám z pera Johna Buchana, Dornforda Yatese či H. C. McNeilea.

Leč de Vere Smith není smyšlený hrdina, byl to skutečný člověk z masa a kostí. Muž, jenž znovu a znovu nasazoval svůj život, bez zbytečných otázek, bez námitek, protože věřil, že to, co dělá, je pro blaho vlasti a jejích obyvatel. I přes všechen cynismus moderní doby, jíž vládnou pouze peníze, se domnívám, že se mezi námi stále najdou lidé, kteří v sobě cítí jakousi neodbytnou hrdost na muže, jako byl náš „Obyčejný Smith“.

Zde začíná jeho příběh…

Leo Kessler,

(vl. jménem Charles Whiting), 1993

První část

Zrození mise

Válka je peklo, ale mír tě může i zabít.

Staré námořnické rčení

1

Námořní poručík de Vere Smith se prudce zachvěl.

Začala se tvořit mlha, vlhká, studená a bezútěšná. Malé příbřežní nákladní lodě, razící si cestu Severním mořem směrem k Humberu, už v pravidelných intervalech rozeznívaly své mlhové sirény. Znělo to jako nářek ztracených duší. Z plynových lamp lemujících promenádu smutně odkapávaly kapky vody. Dokonce i malý kůň, který odhodlaně táhl těžký černý kočár k withernseaské stanici železniční společnosti London and North Eastern Railway, držel mokrou hlavu zkroušeně jen těsně nad zemí.

Smith nakrčil široká ramena, aby si je pod námořnickým pláštěm aspoň trochu ohřál, a znovu si v duchu řekl, že ho osud zavál na skutečný konec světa: na odlehlé yorkshirské východní pobřeží nacházející se v zajetí studené deštivé zimy, s polovinou populace mrtvou v důsledku předchozí války a španělské chřipky, přičemž ta zbývající se z důsledků obojího ještě úplně nevzpamatovala.

Když vítr vanoucí od moře zkropil Smithův obličej čerstvou sprškou ledových dešťových kapek, na okamžik pocítil nutkání otočit to a vrátit se do relativního pohodlí prostého pokoje v „Obchodním hotelu“. Ale neudělal to. Od té doby, co jej vláda – pro jeho vlastní bezpečnost, jak mu bylo sděleno – poslala do téhle malé rybářské vesnice, chodil každé ráno a každé odpoledne na dlouhé, pětimílové procházky, a to za každého počasí. Jestli se chtěl vrátit do aktivní služby, musel se plně zotavit ze zranění, které utrpěl u Kronštadtu. Jediný problém spočíval v tom, že se stále neozývali. Vypadalo to, že vláda úplně zapomněla, že vůbec existuje, zatraceně!

Zarputile pokračoval dále po větrem bičované promenádě. V oknech malých domů obrácených směrem k moři bylo sem tam vidět sporé žlutavé světlo petrolejové lampy, většina jich ale byla od té doby, co v roce 1914 Hunové tuhle část pobřeží bombardovali, prázdných.

Devatenáct set čtrnáct! Při pomyšlení na ten rok se mladý důstojník trochu vyděsil. V té době byl ještě stále uhrovatý kluk z Harrow on the Hill, pro kterého představovaly vrcholný zážitek nové konzervy se skopovým na hrášku v Tuck Shopu se zaváděcí cenou šesti pencí za kus. Při té vzpomínce se smutně zasmál. Od té doby už pod mostem protekla spousta vody. Zabočil doleva a začal stoupat do malého kopce k North Road. Plechový gramofon, možná značky Decca, začal někde chrčivě přehrávat desku s úryvkem z muzikálu Chu Chin Chow o Alí Babovi a čtyřiceti loupežnících.

Jako by ta veselá hudba osamělého mladého důstojníka, zmáčeného deštěm a zahaleného mlhou, inspirovala. Najednou si začal prozpěvovat jednu starou školní písničku, a to stejně hlasitě a energicky jako ten nevinný mladík v předválečném Harrow:

Pak krásný sen ten zase zmizel

a vzduch jak lusknutím se pročistil.

Vy falešné a lživé vize,

kdybyste jen byly pravdivé…

Uvědomil si, jak to s tím „krásným snem“ tehdy dopadlo, a stejně náhle jako předtím začal zpívat, se zase odmlčel…

… mlha kryjící sovětskou námořní základnu jako by se najednou roztrhla a naskytl se dramatický pohled na celou rudou flotilu, jejíž plavidla se temně a hrozivě rýsovala na pozadí světel Petrohradu. Obrovité bitevní lodě a křižníky spočívaly nehybně na svých kotvištích jako nějaké přerostlé ovce čekající v ohradě na podříznutí. Čtveřice torpédových člunů vyrazila vpřed jako nedočkaví lovečtí psi, které někdo konečně pustil z vodítka.

Na jedné z lodí se probudilo k životu signální světlo. Zaječela siréna. Odněkud zamířil k noční obloze červený světelný kužel a v tomtéž okamžiku se nad hladinou rozzářila světlice. Čtyři torpédové čluny ale pokračovaly v plavbě, s příděmi zvednutými vysoko nad vodu, jako šelmy odhodlané nepustit z tlamy uchvácenou bílou kost. Když k nim od přístavu začaly přilétat střely se stopovkou, pustily se do divokého kličkování.

Vedoucí torpédový člun se otřásl. Od kormidla Swordfishe zahlédl, jak se na dvou místech bělavě zčeřila hladina. To pod vodu postupně zajela dvě vypuštěná torpéda. Automaticky odpočítával vteřiny a ze všech sil se přitom snažil udržet směr malého plavidla, které se řítilo do boje rychlostí čtyřiceti uzlů. Pět. Přivřel oči, protože noční obloha se zalila ostrým světlem. Vrchní loďmistr, kdoví, jak se vlastně jmenoval, vedle něj vykřikl: „Bože na nebesích! Trefili se!“ Všude kolem začaly létat kusy železa a vzduch se nasytil pachem spáleného střelného prachu.

Nyní útok zahájilo druhé malé plavidlo. Vyděšení rudí dělostřelci namířili všechny hlavně na člun rychle klouzající po hladině přístavu. Ve smrtonosné morseovce se k němu začaly snášet červené, zelené a bílé stopovky. S pravidelným rachotem se probudil k životu rychlopalný kanon. Všude kolem člunu vybuchovaly střely a zvedaly do vzduchu gejzíry bělavé pěny. Mladý kormidelník se ale nenechal zastrašit, a třebaže jej vodní záplava občas zcela zahalila, odhodlaně pokračoval dále. Smith se v duchu modlil, aby se mu to podařilo. Přece se sem netrmáceli takovou dálku zbytečně.

Číslo dvě se najednou tak prudce obrátilo, že se do vzduchu vznesly snad hektolitry zvířené vody. Evidentně už vypustilo svou kovovou rybu. Smith znovu začal počítat. Jedna… dvě… tři… čtyři… pět…! Najednou ucítil ránu, jako kdyby ho do tváře udeřila nějaká mokrá pěst. Z paluby jednoho křižníku vyšlehla záplava oranžových plamenů. Palubní nátěr začal škvířit a byly na něm vidět až obscénně působící bubliny. Když se obrovská loď počala převracet na levobok, hořící členové její posádky se s panickým řevem snažili zachránit skokem do vody.

Kotle křižníku explodovaly. Z nitra lodě začala stoupat oblaka páry. Z komínu se vyvalil hustý dým v podobě obrovského hřibu. Krátce poté se loď s překvapující rychlostí se skřípáním a kovovým sténáním, jako by snad byla živou bytostí, potopila.

„Viděl jste to, pane?“ vyhrkl vrchní loďmistr, aby přehlušil motory. „Kdybych to nespatřil na vlastní oči, asi bych nevěřil, že je to vůbec možné. Dvacet tisíc tun oceli šlo ke dnu ve dvaceti podělaných vteřinách. To mě podrž!“

Smith na to nic neřekl. Soustředil se na vlastní útok. Ještě jeden pobřežní torpédový člun, a pak už bude řada na něm, rudí dělostřelci se už však vzpamatovávali. Všude se rozsvěcovaly reflektory a proudy světla prohmatávaly jako nějaké dlouhé bílé prsty okolní tmu. Právě teď našly třetí člun. Nepřátelské dělostřelectvo zahájilo s děsivým duněním palbu. Moře okolo malého plavidla se doslova vařilo. Smith se nemohl ubránit pocitu, že odvážný mladý velitel torpédového člunu, směřujícího dále ke svému cíli, obrovskému tankeru plnému nafty, tohle nemůže přežít.

Najednou se útočící člun silně otřásl. Byl snad zasažen? Ne, stopa z bublin, kterou za sebou zanechávala vypuštěná torpéda, svědčila o opaku. „Už ho vypustil, pane!“ křikl mu loďmistr přímo do ucha, když zrovna ostře zatáčel doprava, aby Swordfish udržel co možná nejdéle ve tmě.

Smith přikývl, oči přitom ale nespouštěl z torpéd nemilosrdně se blížících k cíli. Pod takovým úhlem nemohla minout. Zasáhla obě a okamžitě s devastujícím účinkem explodovala. Nádrže na zádi vybuchly. Vzduch se naplnil hlasitým syčením. K obloze vyšlehly plameny a vyvalil se hustý, olejnatý dým. Tanker se začal okamžitě potápět. Po jeho najednou nakloněné palubě počala stékat hořící nafta. Křičící plápolající muži se pokoušeli zachránit skokem přes zábradlí, brzy však zjistili, že hladina kolem potápějícího se tankeru je rovněž pokrytá plameny. Umírající plavidlo v té chvíli připomínalo spíše obrovský vše stravující, hučící a syčící plamenomet.

Loďmistr, ošlehaný veterán, který zažil masakr u Jutska, odvrátil hlavu, protože nebyl schopný sledovat, jak z mužů během vteřin odpadává maso a odhalují se jim bílé kosti. Smith ucítil, jak mu do krku stoupají dráždivé žaludeční šťávy, a s obtížemi polknul. Přinutil se ale na tu scénu dívat, jak to udělal jako námořní praporčík při jatkách na palubě HMS Iron Duke v bitvě u Jutska i při mnoha jiných námořních střetnutích uprostřed Kanálu v tom posledním hrozném válečném roce.

„Loďmistře,“ houknul trochu přiškrceným hlasem. „Teď je řada na nás!“

„Ano, pane,“ odvětil poddůstojník, a když Smith přidal plyn, znovu se upřeně zadíval dopředu. „Už ho vidím, pane. Je to… Spartak.“

„Jo, taky ho vidím,“ křikl Smith, přehodil si konce hedvábné šály přes rameno a trochu se nahrbil, jakoby v očekávání toho, co mělo přijít. Zvýšil rychlost na maximum. Příď plavidla se zvedla vysoko z vody. Člun teď narážel do vln, jako by to snad byly cihlové zdi.

Téměř okamžitě si je vzaly do hledáčku dva reflektory. Na Spartaku se rozječely poplachové sirény. Protiletadlové kanony a těžké kulomety na straně, která k nim byla natočena, začaly chrlit oheň. Obloha zčervenala. Namířily si to k nim stopovky, a jak se rychle blížily, přímo jim rostly před očima. Neměly je však zasáhnout, protože Smith tak prudce kličkoval, že všechny na palubě zmáčel. Ruské střely je znova a znova těsně míjely.

Smith, s očima přimhouřenýma před září světlometů a stopovek, dočista zapomněl na strach. Celou bytostí vnímal jen nepřátelské plavidlo. Loďmistr vedle něj hlasitě odpočítával vzdálenost: „Osm set… sedm set padesát… šest set, pane… pět set.“

„Připravit k palbě… číslo jedna a dvě!“ Vykřikl Smith nejhlasitěji, jak to uměl. Tvář mu přitom skoro plápolala vzrušením. „Teď!“

Člun se otřásl. Objevil se obláček nažloutlého dýmu. Dvě tunová torpéda vylétla z torpédometů umístěných po obou stranách trupu. Jedno mohutné šplouchnutí. Druhé. „Plují, jak mají, pane!“ snažil se loďmistr překřičet štěkání těžkých kulometů a dunění děl.

Když Smith krátce pohlédl před člun, spatřil stopy tvořené bublinami. Torpéda směřovala k cíli. Už déle nečekal. S trhnutím širokých ramen otočil člun o sto osmdesát stupňů. Dva kovoví krvelační žraloci dále směřovali ke své oběti. Zatímco se Smith snažil dostat ven z přístavu, loďmistr nepřestával sledovat Spartak a nepřirozeně vysokým hlasem přitom odpočítával vteřiny. Torpéda explodovala téměř současně uprostřed bitevní lodě, přesně jak to Smith plánoval. Z plavidla vyšlehly mohutné oranžové plameny. Nad vodou se neslo praskání ohýbané a trhající se oceli. Když se vysoké palubní nástavby začaly chvět a komíhat, zoufalí muži zachvácení panikou se pokoušeli zachránit skokem do moře. Jeden muž se pokusil skočit z rádiového stožáru, podcenil však vzdálenost a jako mokrý pytel cementu dopadl na kovovou palubu. Další se pokoušeli protáhnout příliš těsnými okénky. Co se Smithe týkalo, byl si jistý, že Spartak má zlomený vaz. Určitě už dlouho nevydrží.

On se ale na umírající Spartak nedíval. Plně se koncentroval na to, aby se dostal na otevřené moře dřív, než se od nedalekého Kronštadtu přiženou rychlé motorové čluny. Jeho malé plavidlo, teď už bez torpéd a vyzbrojené pouze kulomety Lewis, by proti jejich dvouliberním kanonům nemělo žádnou šanci. Musí odtud zmizet dřív, než by ho rudí mohli dostat!

Jeho člun, kličkující tak divoce, že se rádiovým stožárem co chvíli skoro dotkl vody, se dostal do zaměřovačů sovětských dělostřelců. Všude kolem dopadaly projektily. Muži na jeho palubě byli zas a znova od hlavy až k patě zaléváni padající vodou. Do trupu se po celé délce zarývaly šrapnely a vytvářely v jeho dřevěném opláštění rozeklané díry. Smith v jednu chvíli ucítil pach spáleniny, neměl ale čas zjišťovat, o co jde. Jen se v duchu modlil, aby nehořelo ve strojovně.

V narudlém světle spatřil tmavou siluetu uzávěry přístavu. A taky muže, kteří k ní přibíhali a od boku po nich přitom pálili. Loďmistr se postavil ke kulometu Lewis, pevně ho uchopil a vykřikl: „Uvidíme, jak se vám bude líbit tohle, vy rudé bestie!“ Kulomet se freneticky rozštěkal a chrlil na běžící nepřátele kulky tak dlouho, dokud loďmistr nevyprázdnil celý zásobník. Nepřátelé byli smeteni do vody, jako kdyby se po nich ohnala nějaká obří ruka.

Smith prudce pohodil hlavou, aby se zbavil kapek potu, které by se mu mohly dostat do očí. Jak se odtud dostat? Proplout přímo kolem zábrany, nebo to zkusit na druhé straně, kde panovala větší tma? Rozhodl se pro druhou variantu. Bylo to téměř osudné rozhodnutí. Když totiž zatočil doleva, okamžitě si ho našly dva spřažené světlomety. Téměř oslepený prudkým bílým světlem vyhrkl: „Odrovnejte je! Panebože, vyřiďte je!“

Vrchní loďmistr zasunul do kulometu Lewis další zásobník a otočil ho. Příliš pozdě! Nepřátelské dělo, které bylo spojeno s reflektory, vypálilo první. Torpédový člun se vzepjal jako dosud nezkrocený kůň, který na sobě poprvé pocítil sedlo. Smith měl najednou pocit, jako by mu někdo do levého ramene vrazil rozžhavený pohrabáč. Ruka mu bezvládně klesla k trupu.

Mysl mu obestřela rudá mlha, z motorů se navíc začalo kouřit a vzduch se naplnil černým kouřem. Rychlost člunu rapidně poklesla. Smith ale svíral odhodlaně jednou rukou páku plynu. Kousek od něj ležel na rozbité palubě loďmistr, vykašlával krev a umíral. O kus dál se svíjel pod zříceným rádiovým stožárem jeden řadový námořník a žalostně naříkal: „Bože, pomoz mi… Vůbec nic nevidím… Bože, pomoz mi…“ Nikdo mu však nepřišel na pomoc, protože všichni byli buď mrtví, nebo vážně zranění.

Právě takový pohled se naskytl mužům na palubě HMS Vindictive, když ho o něco později spatřili, těžce zraněného muže shrbeného nad kormidlem potápějícího se torpédového člunu, obklopeného mrtvými a umírajícími druhy. Jeden z nich přitom jen nesrozumitelně zamumlal: „Dobrý bože, ten nešťastník na té hromadě šrotu umírá…“

O dva měsíce později se z námořního poručíka de Vereho Smithe stal „tajemný držitel Viktoriina kříže“, jak ho překřtil London Daily Mail, přičemž polovina novinářů z Fleet Street se ho snažila vypátrat a vyslechnout si jeho příběh. Vláda však před nimi Smithe dobře schovávala. Dobře věděla, že Londýn je plný rudých agentů a sympatizantů, kteří by se s největší radostí pomstili člověku, jenž si za svou pomoc při zničení rudé flotily vysloužil Viktoriin kříž.

A tak byl ještě stále se zotavující Smith umístěn do Haslerovy nemocnice v Portsmouthu, kde byl jen jedním z mnoha zraněných mužů v modrých námořnických pyžamech. Tak tomu bylo až do doby, než se jedna vynalézavá mladá reportérka objevila ve vypůjčené či ukradené uniformě příslušnic Dobrovolnického zdravotnického sboru v jeho nemocničním pokoji a po dosti ubohém pokusu změřit mu teplotu se ho začala nenápadně vyptávat, jak vlastně přišel k té „úžasné medaili“.

Byla příliš hezká na to, aby v něm vzbudila podezření – měla krásné poprsí, rozkošné zelené oči a uchvacující úsměv delikátně zvýrazněný rtěnkou. Když jí odpověděl, že podle zákona o utajovaných skutečnostech o své „úžasné medaili“ nesmí nic říct, zdánlivě nevinně se zeptala: „Nejste náhodou čtvrtý syn hraběte z Beverley, poručíku?“

Když přisvědčil, pokračovala dále: „A jakému oslovení dáváte přednost? Jasnosti? Ctihodný pane De Vere?“

Upřímně se zasmál. „Otec je chudý jak kostelní myš. Navíc titul zdědí Reggie, můj nejstarší bratr. Já si musím vystačit s tím, co mi platí námořnictvo. Takže ne, slečno. Jsem jen obyčejný Smith. Jako každý druhý padouch v běžných detektivních románech.“

Když vyšlo další vydání Daily Sketch, pro které ta falešná příslušnice Dobrovolnického zdravotnického sboru pracovala, na Fleet Street z toho byla menší senzace, přičemž z „tajemného držitele Viktoriina kříže“ se rázem stal „Obyčejný Smith, držitel Viktoriina kříže“. To označení se ujalo. Velšský skladatel Ivor Novello pro jednu svou show v Gaiety Theatre napsal krátkou píseň, v níž se zpívalo „… jsem jen obyčejný Smith“, kabaretní umělci toto slovní spojení používali ve svých vtipech a námořnických scénkách a nějaký pitomec v parlamentu chtěl po ministerském předsedovi Lloydu Georgeovi, aby tomu „báječnému chlapovi, který si na nic nehraje“, okamžitě udělil rytířský titul.

Lloyd George, přezdívaný Velšský kouzelník, měl v té době ovšem plné ruce práce s prodáváním šlechtických titulů po patnácti stech librách za kus, a tak to odmítl. Moudře. Členové Admirality byli totiž z takového úniku informací vzteky bez sebe. Smith byl chvatně posazen do nočního rychlíku a přepraven z nádraží King’s Cross do zapadlého Yorskhiru, takže se ztratil lidem z očí.

„Pravděpodobně navždy,“ zabručel si Smith sám pro sebe, zatímco dále kráčel deštěm. „Ďáblův ostrov v Yorkshiru,“ zabručel znechuceně. „Bože, taková ostuda…“ Náhle se zastavil.

Někdo se k němu blížil mlhou. Nachýlil hlavu lehce na stranu a minulost byla rázem zapomenuta. Doléhal k němu zvuk cyklistických plášťů šumících po mokrém asfaltu. Ten doplňovalo kovově znějící pravidelné rytmické vrzání.

Smithovi se prudce rozbušilo srdce. Byl to Obálka, jediný pošťák ve Withernsea, který v řadách 7. severoyorkshirského pluku přišel ve Francii o nohu. Dostal místo ní jinou, dřevěnou, ale špatně mu seděla. Smith instinktivně vycítil, že Obálka hledá právě jej. Z jakého jiného důvodu by v tuhle odpolední hodinu objížděl vesnici?

Najednou se nedaleko něj vynořilo z šera červené obstarožní kolo s Obálkou v sedle. „Pane! Pane!“ houknul muž se silným a důvěryhodně znějícím jihoyorkshirským přízvukem. „To jsem vážně rád, že jsem vás našel.“

„O co jde, Obálko?“

Muž zastavil, sundal si koženou čapku a sáhl do brašny, kterou měl zavěšenou přes rameno. „Telegram, pane,“ oznámil pyšně. „Z Londýna.“ Po těch slovech podal Smithovi pero a podložku, počkal, až podepíše převzetí, a pak mu předal žlutohnědý telegram.

Smith, který úplně zapomněl na déšť, poodešel k nejbližší tiše syčící plynové lampě. Po chvilce zápolení, protože se mu z důvodů, jimž moc nerozuměl, trochu chvěly prsty, telegram konečně otevřel. Obálka, celý napjatý, jako by byl na přehlídce svého bývalého pluku, z něj přitom ani na vteřinu nespustil oči.

Zpráva byla až neuvěřitelně krátká a věcná. Nejvyssi nalehavost. Schuzka. Queen Anne’s Gate. Co nejdrive. Místo podpisu tam bylo uvedeno jen písmeno C.

Smithovi se prudce rozbušilo srdce. Vypadalo to, že se konečně dočkal. S největší pravděpodobností ho znovu povolávají do služby.

Obálka si odkašlal. „Dobré zprávy, pane?“ zeptal se a nachystal si čistý formulář a tužku.

Smith se šťastně usmál. „Zdá se, Obálko. Jako odpověď uveďte poslední slova, tedy Co nejdříve. Podpis Smith. Tady je šesťák pro vás a šilink za telegram. A teď zase skočte na ten vehikl. Jeďte, co to dá!“

„Dle rozkazu,“ pronesl Obálka spokojeně, protože s penězi, které právě dostal, si mohl dovolit dát si dneska v hospodě pár pint.

Smith ho sledoval, jak nasedá na kolo a mizí v mlze, a pak rovněž vyrazil. Skoro běžel. Musel udělat pár důležitých věcí. A ráno nasednout v Kingstonu upon Hull na první rychlík do Londýna. Ledy se konečně pohnuly. Zase se vrací do války…

2

Na nádraží King’s Cross to hučelo jako v úlu. Smith, zachumlaný do svého starého pláště a s tradiční hedvábnou námořnickou šálou pevně utaženou kolem krku, kráčel za nosičem zavazadel pracujícím pro železniční společnost London and North Eastern Railway. Všude postávaly davy mladých námořníků čekajících na vlaky směřující na sever do Skotska, každý s plnou polní, cigaretou v koutku úst a čepicí posunutou frajersky a v rozporu s předpisy do týla. O sloupy se opírali žebráci, většinou váleční invalidé, a v oblacích páry od lokomotiv se plechovými hrníčky a připnutými medailemi snažili přitáhnout pozornost kolemjdoucích. A také tam byla spousta prostitutek – už od začátku války zdejší kolorit –, většinou starých vyžilých šlapek s úsměvem na přehnaně nalíčené tváři, s chladně kalkulujícíma očima. Přehlédnout se nedala ani všudypřítomná policie, státní i vojenská, hlídkující ve dvojicích.

Smithe to nepřekvapovalo. Zdálo se, že v hlavním městě zavládl zmatek. Mohly za to hlavně zneklidňující novinové titulky. Vzpoura u dalšího praporu ve Francii… Agitátoři paralyzují doky… Sověti napadají Polsko… Dolní sněmovna zablokovala jednání o vnitřním obchodu… Těžké boje v Turecku… Další puč v Německu… Rty se mu roztáhly do bezstarostného mladického úsměvu. Řekl si, že všude kolem je evidentně tolik problémů a válčení, že bude mít až do důchodu co dělat. Nebo dokud nezařveš, ozval se mu kdesi v hlavě ponuře znějící hlas. Smith ho ale ignoroval. Jako většina mladých mužů věděl, že umírat se má v boji. Smrt se přitom vždy týkala těch druhých.

On bude žít věčně…

Venku padal déšť se sněhem a postávala tam řada lidí čekajících na postupně přijíždějící staré taxíky, většinou ještě předválečné výroby, tedy vpředu nechráněné proti nepřízni počasí, takže jejich řidiči byli zahalení až po uši a na očích měli většinou ochranné brýle. Nosič položil na zem jeho vak a uctivě si sundal čepici. Smith mu poděkoval a dal mu tři pence, což bylo třikrát víc, než se dávalo obvykle. „Ó, moc děkuju, mladý pane,“ vyhrkl nosič vděčně. Co vypukla válka, lidé se na spropitném zrovna nepředávali.

Smith netrpělivě pohlédl na skupinku válečných veteránů, většinou zmrzačených, pomalu se šourajících podél okapního žlabu. Hráli na kovové píšťaly a foukací harmoniky a snažili se něco si vyžebrat. Jeden z nich, slepec, jak naznačovaly jeho černé brýle, měl neuměle vyrobenou ceduli s textem: Čtyři tažení, tři medaile, dvě zranění, ale žádná práce. Smith soucitně pokýval hlavou. Pro většinu vysloužilých vojáků bylo velmi složité najít si práci, zvláště pokud byli zmrzačení. Natáhl ruku a vhodil do slepcova hrníčku penci. Totéž udělal i muž, který stál ve frontě vedle něj. Podle monoklu a hustého, nahoru stočeného kníru šlo o předválečného důstojníka od kavalerie. Úsečným vojenským hlasem přitom zavrčel: „Je to ostuda. Vláda by pro ně měla dělat víc. Bydlení pro hrdiny a podobné věci. Jestli s tím nezačnou, brzo tady budeme mít revoluci. Pokud to nevíte, tak u některých našich pluků ve Francii už došlo ke vzpouře.“

Smith na to nic neřekl. Už byl skoro v čele fronty a navíc se právě blížil další obstarožní taxík, jehož světla v tom nevlídném počasí nebyla skoro vidět. „Taxi!“ křikl a lusknul prsty. „Queen Anne’s Gate, prosím.“

V té chvíli se znovu ozval muž s monoklem. „Nevadilo by vám, kdybych se svezl s vámi, starý brachu? Také jedu tím směrem. Počasí je pořád horší a horší a žádný další taxík nevidím. O jízdné bychom se samozřejmě podělili.“

„Dobrá, tak si nastupte,“ řekl Smith, který se už nemohl dočkat, až odsud vypadne. „A když se podělíme, vadit mi to nebude. Ostatně vždyť to děláme celou válku.“

„To máte tedy pravdu,“ pronesl souhlasně neznámý. „Byl jste ve Francii?“ zeptal se, jen co si taxík začal klestit cestu mezi sněhovými vločkami a kapkami deště směrem k nádraží St. Pancras. Když přitom natočil k Smithovi svůj podlouhlý koňský obličej, ten si až nyní všiml, že jeho monokl má tmavou, skoro černou barvu, jako kdyby zakrýval prázdnou oční jamku. Nemohl si pomoci, ale neznámý na něj najednou začal působit poněkud zlověstně.

„Ne, byl jsem u Královského… ehm, u Královského námořnictva.“

„Úžasné,“ pronesl muž s monoklem nadšeně. „Báječní chlapi. Posledně jste si vedli skvěle. Tahle země na vás může být hrdá.“

Smith se usmál a řekl: „Myslím, že jsme si nevedli nejhůř.“ Trochu se na popraskaném koženém čalounění upokojil. Ulice byly prakticky prázdné, ale řidič taxíku, jedoucího jen na druhý rychlostní stupeň, měl i tak nos doslova přilepený na čelním skle. Občas minuli nějaké to auto nebo povoz tažený koňmi překrytými těžkými houněmi. Na chodnících nebyli vidět skoro žádní chodci. Budilo to dojem, jako kdyby se nad hlavním městem opět objevily nepřátelské zepelíny a obyvatelé se poschovávali ve sklepích a podzemce.

„Mohu se vás zeptat, u které námořní složky jste sloužil?“ zeptal se ho muž s monoklem, když zahnuli do Southampton Row.

„Lehká pobřežní plavidla.“

„Omlouvám se za svou nevzdělanost,“ pokračoval dále muž, „ale co přesně jsou… byla… lehká pobřežní plavidla?“

„Torpédové čluny, pobřežní motorové čluny, rychlé čluny… takové věci,“ odvětil Smith, kterého neznámý už začínal trochu unavovat. Neustále musel intenzivně myslet na to, proč ho C povolal. Nemínil plýtvat časem a vyprávět o své roli ve válce, která skončila přibližně před osmnácti měsíci.

„Rozumím. Myslíte jako ta malá plavidla, která naši použili při potopení rudých lodí u Kronštadtu letos v dubnu?“ zeptal se muž s lehkým úsměvem, Smithovi však neuniklo, že jeho nezakryté oko na něj nadále hledí chladně a pronikavě.

Po krátké pauze mu ten pohled vrátil. „Možná, ale s určitostí vám to nepovím, protože o té operaci nic nevím…“ Náhle se odmlčel, protože v mužově ruce se jako nějakým kouzlem objevilo něco krátkého a lesklého. „Co to… Co je to za hru?“ vysoukal ze sebe.

„To není žádná hra, poručíku Smithi,“ procedil neznámý přes zuby. „Zvláště ne pro vás!“ Po těch slovech na něj zaútočil dýkou.

Starý taxikář, který neměl ani tušení, co se vzadu v jeho voze děje, přesně v tom okamžiku zahnul za roh, vjel do louže a dostal smyk. Automobil sebou prudce škubnul a jeho dveře se otevřely. Muž s monoklem, jenž něco takového naprosto nečekal, vykřikl překvapením, upustil dýku a vypadl z otevřených dveří. Smith po něm instinktivně natáhl ruku, to už se ale neznámý válel uprostřed mokré cesty. Taxikář zatím sprostě nadával a ze všech sil se snažil neprojet výlohou jakéhosi obchodu.

Nepodařilo se mu to. Starý taxík s třesknutím zastavil, výloha se roztříštila a na auto začaly ze všech stran padat korpulentně působící ženské figuríny s klobouky s ozdobným peřím na hlavách. Smith, naštěstí nezraněný, jen vylekaně lapající po dechu, otevřel dveře na své straně. Prudce odhodil jednu nahou figurínu a po střepech praskajících mu pod nohama vylezl zpátky na ulici. Muž s monoklem už ale zmizel. Ulice byla liduprázdná. Jako kdyby se ta podivná příhoda vůbec neudála. Když se ale vrátil k taxíku, aby klejícímu řidiči zaplatil, pohled na dýku ležící na podlaze mu řekl, že se to opravdu stalo.

„Tudy,“ ozval se najednou sluha v černém obleku a se stojatým límečkem se zahnutými rožky, kterého Smith už znal z dřívějška a který se vedle něj zjevil jako duch. „Následujte mě, pane.“ Jeho obličej připomínal masku.

Nastoupili do výtahu a poměrně velkou rychlostí vyjeli do prvního patra, kde vystoupili a ocitli se v úzké a spoře osvětlené chodbě. Byla prázdná, Smith ale za dveřmi na pravé i levé straně vycítil nějaké lidi. Odněkud bylo také slyšet ťukání psacího stroje.

„Tudy, následujte mě, pane,“ zopakoval muž táž slova jako předtím dole. Poté se Smithem vešel do labyrintu chodeb a schodišť, z nichž některé byly tak úzké, že poněkud obéznější lidé by tudy měli problém projít. Když se Smith poprvé ocitl v tomto bludišti, ovládla jej stejně jako ostatní mladé důstojníky, kteří tu tehdy byli s ním, zlá předtucha. Nepříjemný pocit, že už se nikdy nedostane ven. Ale třebaže i nyní pociťoval mírné obavy, bylo to jiné.

Došli spolu na střechu. Ještě stále padal déšť se sněhem, zdálo se však, že to zamlklý muž s tváří jako maska vůbec nevnímá. Jako robot došel k okraji střechy a vkročil na kluzkou kovovou lávku, která vedla na střechu vedlejšího georgiánského domu stojícího v ulici Queen Anne’s Gate.

Znovu se pohroužili do změti chodeb a schodišť, až se nakonec zastavili před nějakými dveřmi. Když na ně sluha zaklepal, ozvalo se zevnitř tlumeně: „Vstupte!“

Sluha dveře otevřel a poté zmizel. Když se Smith zadíval dovnitř, spatřil malou kancelář, uprostřed níž stál velký stůl pokrytý stohy papírů a složek. Major, na jehož límci svítily červené štábní výložky, na něj upřel pronikavý pohled a řekl: „Obyčejný Smith, předpokládám.“ Poté vstal a natáhl k němu pravici. Smithovi přitom neuniklo, že druhý rukáv má prázdný a pečlivě zastrčený za opasek.

Když mu potřásl rukou, major mu nabídl cigaretu De Reszke a řekl: „Dobře, že jste přišel. C má pro vás práci.“ Znovu na něj upřel pronikavý pohled. „Berete?“

„Samozřejmě, pane,“ pronesl Smith nadšeně. „Už jsem se v Yorkshiru nudil. Musím ale říct, pane, že co jsem dorazil do města, nudou jsem rozhodně netrpěl.“

Major si vyndal z úst cigaretu a ostře se zeptal: „Co tím myslíte?“

Smith majorovi ochotně vylíčil, co se mu přihodilo v taxíku. Major ho mlčky vyslechl, poté odložil cigaretu, chvíli něco chvatně škrábal na papír a pak řekl: „Tak se zdá, že už po nás jdou, nemyslíte?“

„Kdo, pane?“

Major výmluvně pokrčil rameny. „Fricové, bolševici, zdejší komouši… Mohl to být kdokoli, mám ale silné podezření, že to byl nějaký místní placený Rusy. Takových sviní je spousta. Nebo snad nějaký najatý zabiják? Víte, hodně našich kluků ztratilo v zákopech zábrany. Za peníze by zabili i vlastní matku.“ Povzdechl si jako těžce zkoušený člověk a pak to nepříjemné téma opustil. „Za chvíli vás zavedu k C. Nejdříve vás ale musím informovat, že všechno, co odteď uvidíte a uslyšíte, je přísně tajné. Spadá to pod zákon o utajovaných skutečnostech, který jste na základě své přísahy podepsané při vstupu do válečného námořnictva povinen dodržovat. Rozumíte mi?“

„Samozřejmě, pane, ale co to všechno má znamenat?“ vychrlil ze sebe Smith, jen s obtížemi potlačující narůstající vzrušení.

Jednoruký major k němu namísto odpovědi posunul nějakou fotografii ležící na stole.

Smith ji uchopil a pak mu překvapením poklesla čelist. „Ale to je přece… můj starý Swordfish! Domníval jsem se, že ho námořnictvo po té akci dalo potopit.“ Znovu se podíval na fotografii. Zachycovala Swordfish v nějakém suchém doku. Intenzivně na něm pomocí kladiv, pilek a hořáků pracovali dělníci ve vlněných čepicích, a to pod dohledem jakéhosi muže v buřince, přes jehož úctyhodné břicho se vinul řetízek od kapesních hodinek. „Kde teď je?“ zakoktal.

„V jedné nenápadné malé loděnici kousek od ústí Humberu, kde je dobře chráněný před pohledy zvědavých očí. Je v Selby, abych byl konkrétní.“

Smith pokýval hlavou. Znal tu malou yorskhirskou čtvrť, vlastně jen shluk domů kolem katedrály a mlýnu na mouku. Lidé žijící na takovém místě budou při kontaktu s cizími velmi opatrní a skoupí na slovo. Pro schování Swordfishe ideální. Ale proč ho vůbec schovávat?

Než se ale mohl zeptat, jednoruký major, který se zatím ještě stále nepředstavil, posunul jeho směrem nějaký úřední dopisní papír.

„Všechny ty muže bezpochyby znáte,“ zavrčel. „Když jste po bitvě u Jutska přešel k lehkým pobřežním plavidlům, postupně pod vámi sloužili.“

Smith přeletěl očima seznam mužů, kteří s ním sdíleli radosti i strasti služby u námořnictva. Znal je z útoku na Zeebrugge, z bojů v Lamanšském průlivu, z přepadů tajných ponorkových základen v jižním Irsku, které řídili a financovali Němci a Irská republikánská armáda. Dobří chlapi, spousta z nich. Byl tam námořní podporučík Bird, starý dobrý „Dickey“ Bird, sotva osmnáctiletý, vrchní loďmistr Ferguson, řečený „Sandy“ nebo taky „Šéfík“, machr přes motory, o kterém se v žertu říkalo, že se plavil už pod Nelsonem, vrchní námořník „Ginger“ Kerrigan, typický liverpoolský produkt, vychytralý a snící o nějaké velké příležitosti, „největší parazit krvácejícího Královského námořnictva“, jak sám sebe občas – a trefně – označoval. Vrchní loďmistr „Billy“ Bennett, Londýňan schopný spořádat obrovská kvanta jídla, dokonce i ta podávaná u námořnictva, kterému říkali podle jednoho stejnojmenného tlustého komika. Ano, byl otylý, patřil však k nejodvážnějším mužům, které Smith kdy poznal. Jako dvacetiletý si vysloužil medaili Za vynikající službu, což byl pro chlapa z podpalubí bezesporu výkon.

Když si major poněkud netrpělivě odkašlal, Smith zvedl hlavu. „Proč jste mi dal ten seznam, pane? Jsem udiven.“

„Mám pocit, že až tohle skončí, budete se divit ještě víc. A proč jsem vám dal ten seznam? To je jednoduché. S jeho pomocí vytvoříte svou novou posádku. Teď už ale pojďte, Obyčejný Smithi. Zajdeme za starým C.“

Kancelář, do které spolu vešli, byla mnohem větší, všechno uvnitř ale budilo vzhledem k podivnému osvětlení dojem pouhých siluet. Po levé straně obrovského dubového stolu, jenž údajně kdysi patřil samotnému Nelsonovi, se nacházela řada telefonů. Napravo stál poněkud menší stůl pokrytý mapami, modely letadel a ponorek a lahvemi sloužícími zřejmě k nějakým chemickým pokusům. Důkaz toho, že se zde zjevně provozovala věda, ve Smithových očích jen podtrhával atmosféru podivnosti a záhadnosti.

Smith poněkud nervózně sledoval, jak C sedí za stolem a nevzrušeně pokračuje v psaní. Byl jen v košili a sako od námořnické uniformy – měl totiž námořnickou hodnost, třebaže ta se mohla podle jeho nálady pohybovat kdekoli po hodnostním žebříčku od podporučíka až po admirála – měl pověšené na opěradle. Byl to plešatící a šedivějící nevysoký muž, ve tváři měl tvrdý výraz a soustředěně hleděl přes monokl se zlatou obroučkou do papíru před sebou.

Říkalo se, že jej a jeho syna během války potkala při jedné tajné akci ve Francii kousek za frontou (podle některých před ní) nehoda, při níž jeho syn zahynul a on sám zůstal ležet s nohou uvězněnou pod převráceným automobilem. Chladnokrevně si rozdrcenou končetinu odřízl kapesním nožem a odplazil se do bezpečí, i když jej podle neověřených zpráv intenzivně hledaly německé jízdní hlídky, pro které by představoval jednu z nejcennějších trofejí celé západní fronty.

C natáhl ruku ke kalamáři se zeleným inkoustem – na velitelství tajné zpravodajské služby mohl inkoust téhle barvy používat jedině její velitel, tedy C –, namočil pero a podepsal dopis, který právě dokončil. „Posaďte se, Obyčejný Smithi, držiteli Viktoriina kříže,“ vyzval ho odměřeně. „Rád vás vidím, hochu. Děkuji, že jste přišel.“ Předchozí chladný pohled a odměřenost byly rázem pryč a na rtech se mu objevil přátelský, skoro vřelý úsměv. „Už jste se zotavil z poslední akce?“

„Ano, pane,“ odvětil Smith bez meškání. „Cítím se velmi dobře.“

„Výborně, to jsem rád, protože už brzy budete potřebovat všechnu svou sílu.“ Opět rychle přešel do pracovního tónu, z čehož Smith usoudil, že mu něco dělá starosti. Navíc měl pod očima tmavé kruhy, které tam při posledním setkání, jehož se kromě Smithe zúčastnili i další důstojníci, určitě nebyly. S hlavou lehce nachýlenou na stranu čekal, až mu C poví, co má na srdci.

„Váš pobyt na břehu skončil, Smithi. Rozhodl jsem o vašem opětovném zařazení do aktivní služby. Mám pro vás připravenou jednu speciální operaci. Jste ochoten ten úkol vzít, i když zatím nic bližšího nebudete vědět?“

Smith ani na vteřinu nezaváhal. „Samozřejmě, pane, na to se přece nemusíte ptát.“

„Výborně, přesně takovou odpověď jsem čekal.“ C se odmlčel a zadíval se do hezké tváře mladého důstojníka, jeho odhodlaných modrých očí a na výbojně působící důlek na bradě. Blesklo mu přitom hlavou, že tenhle Obyčejný Smith patří k nejlepším Angličanům, jaké kdy poznal. Jaká škoda, že v posledním válečném konfliktu tolik jemu podobných zahynulo.

„Nu, Smithi, nebudu vás poučovat. Sám dobře víte, v jak zbídačeném stavu se teď, v roce 1920, Evropa nachází. Dvě říše – německá a ruská – se rozpadly. Ve vzniklém vakuu se vynořily různé bojující frakce tuctu národů a politických ideologií. Američané se po vyhlášení příměří vzdali své odpovědnosti, Francouzi se pro sebe snaží vytřískat maximum z nové situace, takže je na nás, abychom se ten chaos v Evropě pokusili nějak uspořádat. Je toho ale na nás moc, Smithi. Abych byl upřímný, až příliš moc. Problémy doma – stávky, rudí agitátoři, Irsko, nezaměstnanost lidí propuštěných z ozbrojených sil. Pak je tu říše, ve které to vře a v níž hrozí revolta. Všude, kam se podíváte, je třeba posílat vojáky a zásoby. Ale ani tak nemůžeme jen tak nečinně stát a dovolit, aby se Evropa utopila v chaosu nebo dostala do rukou ruských komunistů či Friců, kteří nějak nedokáží pochopit, že dostali na prdel. Třebaže máme jen omezené prostředky, musíme udělat, co se dá.“ Odmlčel se a dlouze se na Smithe podíval přes monokl. „Konec lekce,“ prohlásil pak s lehkým úsměvem.

Smith mu úsměv vrátil. Venku přestal padat déšť se sněhem, teď se z oblohy snášely jen mokré sněhové vločky, velké a vzbuzující smutek.

„S nedostatečnými prostředky se musíme vypořádat pomocí naší chytrosti a odhodlání,“ pokračoval dále C. „Musíme přimět ostatní lidi, aby pro nás pracovali, aby odváděli tvrdou práci, zatímco my budeme tahat za nitky… jako jsme to dělali vždycky. Jak jinak by si mohl náš relativně malý ostrovní národ podmanit třetinu světa?“

Smith pokýval hlavou, v duchu si ale už poněkud netrpělivě řekl, kdy už mu major konečně poví, o co by vlastně mělo jít. Důležité světové dění ho totiž nezajímalo. O co mu šlo, byla akce. Jednoduchá, čistě provedená akce.

„Předpokládám, Smithi,“ řekl konečně major, jako kdyby mu četl myšlenky, „že se sám sebe ptáte, co by asi mělo být vaším úkolem, nemám pravdu?“

„Přiznávám, že ano, pane,“ odpověděl Smith.

„Tak vám to teda povím. Stane se z vás pašerák zbraní.“

„Prosím, pane?“ zablekotal překvapeně Smith.

„Nemám ve zvyku opakovat se, ale že se jedná o Obyčejného Smithe, udělám výjimku. Zúčastníte se ilegálního a – myslím si – vysoce nebezpečného pašování zbraní.“ Chladně se usmál, evidentně potěšený účinkem, jaký jeho slova měla na mladého důstojníka. „Než se ale pustím do podrobností,“ pokračoval, „seznámím vás s člověkem, který nám ty zbraně pomůže získat.“ Po těch slovech zmáčkl tlačítko na Nelsonově stole, načež se na chodbě přede dveřmi jeho kanceláře rozsvítilo světlo, které mělo signalizovat, že ať už venku čeká kdokoli, může vstoupit.

Když se dveře otevřely a dovnitř vešel nějaký člověk, Smith okamžitě poznal, že se jedná o koloniálního důstojníka. Během války jich v londýnských nočních barech viděl opíjet se a vztekat nepočítaně, a tak je byl schopný instinktivně rozpoznat: bývali hubení, měli ostře řezané tváře, a když už mluvili, tak jen koutkem úst, protože zásadně dávali přednost tomu, aby za ně hovořily pěsti.

„Kapitán McIntyre,“ představil major štíhlého, drsně působícího armádního důstojníka s čepicí bez drátěné výztuhy, se stužkou Válečného kříže a podezřele vyboulenou pravou kapsou, která podle Smithe nemohla skrývat nic jiného než revolver, „ze Spojenecké kontrolní komise v Německu.“

Důstojník nedbale zasalutoval a doplnil: „Ano, a donedávna taky přímý kanadský účastník Danteho Pekla v řadách skotské lehké pěchoty.“

Smith měl tedy pravdu. Drsně působící muž byl koloniální důstojník. A v jeho řeči se dalo vystopovat obojí – jak kanadský, tak skotský přízvuk. Smith tenhle typ znal. Tisíce takových v roce 1914 dobrovolně vstoupily do armády, aby bránili „mateřskou zemi“. Připlouvali jako civilní osoby, v těch hrozných letech 1916 a 1917 sbírali medaile za statečnost, a pokud měli to štěstí a tak dlouho vůbec vydrželi, byli přímo v poli povyšováni a na přechodnou dobu se z nich stávali „důstojníci a džentlmeni“. Tento konkrétní muž by ale mohl být za džentlmena označen jen stěží – na to byl příliš drsný a navztekaný. Smithovi se ovšem jeho přístup líbil.

Když se McIntyre na majorův pokyn posadil, bez ptaní vyndal stříbrnou tabatěrku a zapálil si cigaretu. C se zamračil, ale nic na to Kanaďanovi neřekl. Místo toho se obrátil na Smithe. „Kapitán McIntyre je u Spojenecké kontrolní komise. Slouží v Kolíně nad Rýnem na velitelství naší okupační zóny. Je odpovědný za to, že pod něj spadající část německé armády… Wehrkreis sedm, tedy sedmý branný okrsek, nemýlím se?“

McIntyre zachmuřeně přisvědčil.

„… provádí nařízení plynoucí z mírového ujednání a co nejrychleji odevzdává zbraně.“

„Pitomí Němčouři,“ zamumlal McIntyre bez souvislosti, nebo to tak aspoň vypadalo.

„Kapitán McIntyre pro nás také odvedl menší prácičku,“ dodal C.

„Myslíte výzvědného charakteru, pane?“ vychrlil ze sebe Smith dřív, než si svá slova mohl řádně promyslet.

Majorovi se zablýsklo v očích. „Myslím, že se to tak dá nazvat, Obyčejný Smithi,“ pronesl pak souhlasně.

„Pitomí Němčouři,“ zabručel znovu McIntyre.

„Wehrkreis sedm teď pokrývá oblast Šlesvicka-Holštýnska… tady.“ C vstal a ukázal na Německo na velké nástěnné mapě Evropy. „Zasahuje až na úplný sever, k Baltu a Severnímu moři, a hraničí s Dánskem. Je to pořádně velké území na jednoho člověka, který má k dispozici pouze dva seržanty a židovského chlapíka, co umí německy, a tak tlumočí.“

McIntyre souhlasně pokýval hlavou, nic ale neřekl.

A ani nemusel, protože C to řekl za něj. „Kapitán McIntyre má naštěstí další pomocníky – neplacené –, kteří jsou velmi ochotní vyšťourat každé tajemství, co se před ním bývalá německá císařská armáda snaží skrývat. Říkají jim eiderští Dánové.“

Smith udiveně zvedl obočí, protože o nikom takovém ještě nikdy v životě neslyšel. „Eiderští Dánové?“ zeptal se opatrně.

„Ano,“ odvětil C. „Jsou to velmi nešťastní lidé, Obyčejný Smithi. Národnostní menšina, která od roku 1864, kdy Prusko anektovalo dánské území u řeky Eider, úpí pod tyranskou pruskou nadvládou. Naštěstí pro nás jsou neobyčejně probritští a v rámci společného boje proti Němcům pro nás udělají cokoli.“

„A co to má společného se mnou… a nějakým pašováním zbraní, pane?“ zeptal se naprosto zmateně Smith.

C se místo odpovědi obrátil na McIntyra a řekl: „Povězte mu to, kapitáne. Předávám vám slovo.“

3

Opatrně spolu se svým malým tlumočníkem, který kráčel jen kousek za nimi, sestupovali po cestičce vedoucí z kopců nad Geesthachtem k Labi, jež se jako stříbrný had vinulo údolím. Provoz na řece se už skoro zastavil, někde dále proti proudu ale byla slyšet mlhová siréna a tlumený hukot motorů. I když už bylo docela pozdě, nějaké nákladní říční čluny to evidentně ještě nezabalily. Rozhrnuli křoví, které bylo před nimi, a zadívali se směrem k protějšímu břehu. V malé vesničce jménem Artlenburg nebyl vidět žádný pohyb. Němci už všichni spali. Jak se v téhle části Šlesvicka-Holštýnska říkalo, v šest večer nastal čas spustit rolety. Pracovití skromní rolníci a bárkaři chodívali do postele brzo.

McIntyre zvedl dalekohled pro noční vidění a na chvíli se zadíval na tmavou siluetu kombinovaného železničního a silničního mostu, který po jejich levici spojoval oba břehy Labe. Nejprve to vypadalo, že tam nikdo není, pak ale na vzdálenějším konci mostu spatřil postavu, která měla přes rameno pověšenou pušku s nasazeným bajonetem. Přesně jak jim Per Kersten řekl, byly tam stráže.

Spustil dolů dalekohled pro noční vidění a obrátil se k eiderskému Dánovi, hubenému nervóznímu učiteli, který byl úřady vzhledem ke svému prodánskému postoji přinucen opustit svou práci. „Měl jste pravdu, Pere,“ oslovil ho anglicky. „Most je střežený.“

Dietz, nevysoký tlumočník, který za války zběhl z německé císařské armády a žil v přesvědčení, že dokud bude plnit přání velitelství britské okupační zóny, nebude mu hrozit repatriace, začal jeho slova šeptem překládat.

Per ale tlumočníkovi skočil do řeči. „Rozuměl jsem, Herr Dietz, děkuji vám,“ pronesl se silným přízvukem anglicky.

Dietz se zatvářil dotčeně, McIntyre to ale přešel s pokrčením ramen. „Pojďte,“ zasyčel, „sejdeme dolů a podíváme se blíže na ty Perovy říční čluny.“ Opatrně našlapujíce se s nervy napjatými k prasknutí tiše vydali podél břehu, nyní celého bílého od jinovatky. Měla být velmi chladná noc, za což byl McIntyre vděčný. Lidé se budou raději zdržovat doma a posedávat v blízkosti příjemně roztopených zelených Kachelofen, sahajících až do stropů jejich obývacích pokojů.

McIntyre si dobře uvědomoval nebezpečí, jaké jim hrozilo. Kdyby je chytili, Němci, kteří ještě ani zdaleka nevydýchali svou porážku, by vůči nim neměli slitování. Tiše by je zabili – asi by jim podřízli krk – a pak by je něčím zatížili a hodili na dno Labe. Nebyli by první členové Spojenecké kontrolní komise, kteří by byli od zřízení tohoto orgánu v Německu zavražděni, přičemž nejbližší britské jednotky se nacházely skoro dvě stě padesát kilometrů daleko na Rýnu.

Konečně se objevily siluety tří nákladních člunů, o nichž jim řekl Per. Byly přivázány ke břehu silnými lany, do trupů jim se šploucháním narážela ledová voda, a třebaže McIntyre nebyl námořník, i on na první pohled poznal, že jsou plně naložené. Tak hluboko se nořily.

Zastavil se a znovu zvedl dalekohled. Zatímco ostatní čekali a malý tlumočník se přitom chvěl zimou, pozorně si ty tři lodě prohlédl. Byly to pro Labe typické nákladní čluny, asi tak padesát metrů dlouhé, s komínem a můstkem na vzdálenějším konci, aby se většina prostoru dala použít pro náklad. Otázka ale zněla, co tvořilo náklad těch tichých plavidel?

Spustil dalekohled dolů. „Takže?“ zeptal se Per svou podivně úsečnou angličtinou.

„Pokud jsem viděl dobře, tak ani živá duše,“ zašeptal McIntyre. Sáhl si do pravé kapsy krátkého civilního kabátu a odjistil svou velkou osmatřicítku. Pro každý případ. Když Dietz to tiché kovové cvaknutí uslyšel, udělal totéž. Byl hodně hledaný muž, přičemž jak už mnohokrát při společných cestách po Šlesvicku-Holštýnsku řekl McIntyrovi, než aby těm sadistickým psům – těmi psy myslel nechvalně známou německou vojenskou policii – dovolil, aby ho dostali, raději se sám zastřelí. Na což McIntyre pokaždé svým typickým kanadsko-skotským způsobem zabručel, že má raději odprásknout toho druhého všiváka.

Od prvního nákladního člunu je teď dělilo asi padesát metrů. McIntyre se pokusil zklidnit zrychlený dech. Dobře věděl, že tohle je rozhodující fáze celé akce. Bylo to jako útočit během války, jako utíkat proti nepřátelským zákopům pod ochranou krycí palby těžkého dělostřelectva. Nakonec ale každá taková krycí palba musela utichnout, aby do ní nevběhli vlastní vojáci, což byl pro nepřátelské kulometčíky signál k tomu rozpoutat peklo na zemi. Mělo k něčemu podobnému dojít právě teď?

Znovu se vydal vpřed. Per s Dietzem ho následovali. Slyšel, jak malému bývalému dezertérovi drkotají zuby, jestli zimou, nebo ze strachu, to nevěděl, ale bylo mu to jedno. Celou svou myslí se soustředil jen na to dostat se k prvnímu nákladnímu člunu a zjistit, jestli Per měl pravdu, nebo ne.

Konečně se dostali na úroveň kormidelny, nacházející se na zádi prvního plavidla. Zevnitř k nim nedoléhal žádný zvuk, stejně tak nebylo vidět žádné světlo. McIntyre dal rukou Dietzovi pokyn, aby se ukryl v nedalekém křoví a kryl je. Pak prstem zakýval na Pera. Eiderský Dán přisvědčil, že rozumí. Poté oba po špičkách přešli dřevěnou lávku, která člun spojovala s břehem. McIntyre vytáhl osmatřicítku, a aniž by byť jen na okamžik spustil z očí kormidelnu, našrouboval na hlaveň tlumič. Když poté znovu vykročil, dřevěná paluba pod jeho váhou zavrzala. Zaklel. Opatrně, velmi opatrně vzal za kliku dveří, které vedly do ubikací posádky pod kormidelnou.

Do nosu mu pronikl nepříjemný zápach nemytých nohou, vařeného zelí a laciného černého dýmkového tabáku. Bylo tam prázdno. Tiše vydechl úlevou. „V pořádku, Pere,“ zašeptal. „Podíváme se, co mají v nákladním prostoru.“

Vrátili se nahoru a s obláčky páry u úst se vydali po palubě, která byla stejně jako všechno ostatní pokrytá bílou námrazou, dopředu k poklopu uzavírajícímu nákladový prostor. McIntyre se sehnul k západce a uvolnil ji. „Odsuneme trochu ten poklop, Pere,“ pronesl šeptem, „a koukneme se dovnitř.“

Oba se zapřeli a odsunuli kousek kryt nákladového prostoru, takže vznikla dostatečně velká mezera, aby se dalo dovnitř podívat. McIntyre si poté lehl na zmrzlou dřevěnou palubu, prostrčil dírou ruku a rozsvítil baterku. Tmu prořízl kužel ostrého světla.

Tiše hvízdl a Per vedle něj hlasitě vydechl a zamumlal dánsky: „Åh, sike noget.“

McIntyre se ušklíbl – eiderský Dán měl plné právo vzývat boha. Fricové se zase vrátili ke svým zatraceným starým trikům. Dole bylo tolik zbrusu nových nablýskaných kanonů od Kruppa, že by to stačilo na vyzbrojení dělostřeleckého pluku. Per se tedy nemýlil. Němci tyhle civilní nákladní čluny používali jako tajné sklady zbraní, aby na ně nepřišli členové Spojenecké kontrolní komise. Bylo to z jejich strany skvěle vymyšlené. Každý běžný ilegální sklad zbraní se důstojníkům ze Spojenecké kontrolní komise dříve či později podařilo najít. Tahle plovoucí skladiště však byla odlišná. Nákladní čluny mohly plout nahoru a dolů po Labi skoro od jejího pramene poblíž nové hranice v Čechách až k jejímu ústí do moře. Jak by mohla hrstka spojeneckých důstojníků kontrolovat Labe po celé jeho délce?

McIntyre bezmyšlenkovitě pokýval hlavou. Ti prokletí Fricové byli pořád stejně mazaní. On už ale dávno nebyl uhrovatý klučina, jak mu kdysi v Gorbals neustále předhazovala jeho matka, nyní už dávno mrtvá. Vyrostl a zmoudřel a byl chytřejší než jeho protivníci. Tyhle zbraně teď budou moci využít oni. Nejdříve ale bude muset zjistit, co přesně tohle plovoucí železářství obsahuje. Ještě jednou přeletěl očima řady děl střední ráže s dostatečnou zásobou munice a pak řekl Perovi: „Dobře, Pere, odvedl jste skvělou práci. Teď se koukneme na další člun.“

„Už mizíme, kapitáne?“ ozval se vystrašený Dietz ze svého úkrytu v křoví. „Na mostě je nějaký pohyb.“

McIntyre se usmál a pomyslel si, že Němčouři si už brzy nadělají do kalhot. „Ještě ne,“ odpověděl pak tlumeně. „Ještě se koukneme na ty další dvě lodě.“

Přikrčeně, protože jen pár set metrů od nich na mostu přes Labe přecházely německé stráže, prošli podél prvního nákladního člunu a pak se vydali k dalšímu. Jako v prvním případě i tady nejprve prohlédli ubikace posádky pod kormidelnou, ale ani tady nikoho nenašli. McIntyre z toho usoudil, že posádka, která už byla unavená z věčného přeplouvání z jednoho místa na druhé a ukrývání kontrabandu, využila příležitost a vyrazila na břeh užít si vína, žen a zpěvu. To ale bylo jen a jen dobře.

Otevřeli nákladní prostor, tentokrát s jistými obtížemi. Pojezdové kolejnice byly totiž pokryté rzí, poklop se nechtěl pohnout z místa, a když si dal konečně říct, vyluzoval hlasité skřípavé zvuky. Když si pak McIntyre posvítil dovnitř, spatřil kulomety, rovněž zbrusu nové a se silnou ochrannou vrstvou vazelíny. Kanaďan ze své zkušenosti věděl, že je tu dost těžkých kulometů na vyzbrojení celé brigády. Přesně tohle C potřeboval. Najednou se usmál. Bylo to vážně ironické. Jedni Němci právě nevědomky poskytli zbraně, které budou použity ke zmasakrování jiných Němců. „To není špatné,“ řekl šeptem sám sobě, jak už to osamělí muži někdy dělají.

„Co jste říkal, kapitáne?“ zeptal se eiderský Dán.

„Nic, Pere, jen jsem přemýšlel nahlas…“ Náhle se odmlčel, protože měl dojem, že něco zaslechl.

„Co je to?“ zasyčel Per.

„Tiše!“ umlčel ho McIntyre a dal hlavu na stranu. Na namrzlé pěšině byly slyšet kroky. Kroky hned několika lidí. „Rychle,“ zašeptal. „Někdo sem jde.“

„Utečeme?“

„Ne. Vypořádáme se s nimi. Kdybychom začali utíkat, Němci by pochopili, že jejich tajné skladiště zbraní někdo vyčenichal. Takže ne. Budeme se řídit zásadou, že mrtví nemluví.“

Per zalapal po dechu.

McIntyre se rychle přesunul k okraji člunu, který byl blíže ke břehu. Blížily se k nim dvě tmavé postavy. Byla sice tma, ale i tak bylo vidět, že mají pušky. Jednalo se tedy o vojáky nebo o příslušníky Schutzpolizei, německé policie. Upřeně se zadíval do tmy, ale nikoho dalšího nespatřil. Takže opravdu byli jen dva. Dobře. Vytáhl z kapsy těžkou pistoli s nasazeným tlumičem. Už teď jsou mrtví, blesklo mu hlavou. Pomalu se začal narovnávat. Zbraň měl přitom pevně přitisknutou zezadu ke stehnu, asi jako zubař, když nechce pohledem na kleště zbytečně lekat nervózního pacienta.

Najednou ho Němci spatřili. „Hey, Sie da?“ křikl větší z nich. „Was machen Sie auf dem Kahn?“

McIntyre neodpověděl, protože se odpovědí a tónem vlastního hlasu nechtěl zbytečně rozptylovat. Už měl s takovými situacemi zkušenost.

„Ich hab’ Sie was gefragt!“ houknul větší z mužů navztekaně. Už byl dostatečně blízko, aby McIntyre poznal, že je to policista, konkrétně příslušník takzvané zelené policie, jak jí v Německu říkali. Na sobě měl kromě typické zelené uniformy i lesklou koženou přilbu. „Antworten Sie doch, Saukerl!“

McIntyre zůstal zticha.

Větší z mužů zaklel a rozsvítil baterku, kterou měl připevněnou k náprsní kapse. Nejprve posvítil McIntyreovi do tváře a pak mu sjel světelným kuželem na tělo. McIntyre několikrát po sobě zamrkal, zůstal ale bez hnutí stát. Dobře věděl, že Němec jeho pistoli nemůže vidět.

Oba urostlí policisté – s mohutnými, nahoru zatočenými kníry po vzoru německého císaře, který se musel vzdát trůnu a žil nyní v exilu v Nizozemsku – dospěli k přesvědčení, že není nebezpečný, a vykročili směrem k němu, zřejmě aby ho trochu propleskli a pak ho odvlekli do místního vězení. McIntyre se usmál. Jen pojďte, hošánkové, pomyslel si. Mám pro vás přivítání.

Když se přiblížili na pět metrů, zvedl svou těžkou pistoli. Per, který se kousek za ním schovával za nějakou bednou, se zhluboka nadechl. McIntyre neváhal. Už o život připravil tolik mužů, že mu zabíjení přišlo skoro normální. Byla to práce jako každá jiná a musela se udělat. Zadržel dech a vypálil.

Ozvala se tlumená rána připomínající plesknutí. Na takovou vzdálenost nemohl minout. Větší policista se najednou vznesl do vzduchu, jako kdyby ho někdo nadzvedl, a na přední straně blůzy se mu objevila jasně červená skvrna. Hlasitě zanaříkal, posadil se na zem a pokusil se přitisknout si ruce k hrudi. Nepodařilo se mu to však. Svezl se dozadu a zemřel dřív, než se jeho trup dotkl země.

Druhý policista si začal chvatně sundávat z ramene pušku. McIntyre mu ale nedal šanci dokončit pohyb. Natočil se jeho směrem a znovu stiskl spoušť. Policistova tvář se rozbila jako na měkko uvařené vajíčko, do něhož někdo příliš silně udeřil lžičkou, a obloukem z ní začala tryskat krev. Muž se zřítil po zádech do vody a bez jakékoli známky života začal klesat ke dnu. Na hladině se objevilo několik bublin, a byl pryč.

McIntyre vrátil pistoli zpátky do kapsy a chladným, nevzrušeným hlasem řekl Perovi: „Dobrá, teď se zbavíme i toho druhého a pak se koukneme, co je na té třetí lodi…“

„Našli jsme na ní pušky, tisíce a ve výborném stavu,“ prohlásil Kanaďan s protáhlým, nebezpečně působícím obličejem a vyfouknul kouř z cigarety. „Docela dobrá noční prácička, i když za cenu života dvou Němců.“

„Ano, opravdu slušná práce, kapitáne McIntyre,“ souhlasil s ním C, Smithovi ale neuniklo, že i on byl trochu šokován chladnokrevností, s jakou zabil oba německé policisty. „Můžete být klidný, vaše úsilí bude náležitě odměněno.“

„Už žádné další medaile, pane,“ řekl na to McIntyre, „už jich mám plný šuplík.“

„Jsem si jistý, že najdeme nějaké finanční prostředky,“ zabručel C. Pak se obrátil k Smithovi. „I když to možná vypadá divně, Smithi, ale i když teprve nedávno skončila světová válka, během které fabriky po celém světě chrlily zbraně po milionech, není je lehké sehnat. Všude v Evropě to neustále vře, už proti sobě bojují i vyznavači různých náboženství. Po zbraních panuje velká poptávka, je jich ale nedostatek. Jediné místo, kde je zbraní dost, je překvapivě císařské Německo, nebo chcete-li jeho nástupce v podobě nové republiky. Když byla rozpuštěna císařská armáda, Němci poschovávali zbraně doslova všude. Právě jste slyšel, jak tady kapitán McIntyre jedno takové tajné skladiště zbraní našel.“

McIntyre si z nějakého důvodu hlasitě odfrknul, nic na to ale neřekl.

„A co mají ty zbraně společného se mnou, pane?“ zeptal se Smith nechápavě. „Moc to nechápu.“

„My – nebo spíše eiderští Dánové ve službách kapitána McIntyrea – právě v této chvíli ty zbraně kradou,“ odpověděl C. „Vaším úkolem bude postarat se o to, aby se v pořádku dostaly ke svým novým majitelům.“

„A to je kdo, pane?“

C se znovu otočil k velké nástěnné mapě Evropy. „Nový státní útvar Polsko,“ řekl a ukázal na část střední Evropy, „který jsme vytvořili my společně s Francouzi jako baštu proti ruským bolševikům a jakékoli hrozbě, kterou by mohli někdy v budoucnu představovat Fricové. Cordon sanitaire – sanitární kordon, jak tomu říkají Francouzi,“ dodal s mrazivým úsměvem. „Ne že by se ukazoval být zrovna sanitaire, zvláště pro těžce zkoušené Poláky.“ Chvíli počkal, aby svým slovům dodal na dramatičnosti.

„Právě nyní překračuje polské hranice Rudá armáda a směřuje dále na Varšavu. Hlavní síly nové polské armády se proto snaží postup rudých zastavit. Polští generálové si uvědomují, že když padne Varšava, padne i Polsko. To ale není jediné nebezpečí, které Polsku hrozí. Na západě si na polské území dělá chutě Německo. Tady kolem Vratislavi je obyvatelstvo převážně německé. Koneckonců, než jsme to území předali před osmnácti měsíci Polákům, patřilo Prusům. Oficiálně Německo samozřejmě nic nechce. Válku prohrálo a vítězné mocnosti daly vzniknout Polsku. Neoficiálně ale Fricové hýří aktivitou v Dolním a Horním Slezsku, tady a tady. Za tím účelem používají něco, čemu – pokud se nepletu – říkají Freikorps. Svobodné sbory, abyste rozuměl, Smithi.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Baltská spojka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.