Becky Masterman

BĚSNI A ZUŘ

Originální název: Rage Against the Dying, vydáno u Minotaur

Books, New York, 2013.

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Becky Masterman

Published by arrangement with St. Martin’s Press, New York.

All rights reserved.

Translation © Roman Tilcer, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN ePUB 978-80-243-6871-9

ISBN Mobi 978-80-243-6872-6

Toto dílo je fikce. Všechny postavy, organizace a události uvedeny v této knize jsou výplodem autorčiny představivosti a jsou zobrazeny fiktivně.

Pro Fredericka J. Mastermana,

mého manžela a konečně i spisovatelského parťáka

PODĚKOVÁNÍ

Můj dík patří Helen Hellerové a Hope Dellonové, což jsou spíš spoluautorky než agentka a redaktorka. Pořád nemůžu uvěřit, jakou jsem měla kliku, že jsem získala na svou stranu tyhle dva úžasné mozky.

Omlouvám se, že jsem si přizpůsobila geografii Tucsonu, ale snažila jsem se být co nejvěrnější v otázkách trestního řízení a forenzních záležitostí. Následující odborníci mi radili buď osobně, nebo prostřednictvím svých odborných publikací: Anil Aggrawal (parafilie), Ronald Beckett (mumie), Diana Franceová (antropologie), Vernon Geberth (sériové vraždy), Harold Hall (psychologie), Steven Karch (toxikologie), Rory McMahon (vyšetřování), Michael Napier (výslech), Scott Wagner (patologie), Richard Walton (vyšetřování odložených případů), a obzvlášť James Williamson, tucsonský detektiv ve výslužbě, který pro přesnost četl rukopis, provedl mě forenzní laboratoří a naučil mě střílet. Pokud tu něco nesedí, je to zcela schválně a můžu za to já.

NamUs jsem si sice upravila pro potřeby příběhu, ale jinak je to opravdová veřejná databáze pro vyhledávání a ztotožňování pohřešovaných a neidentifikovaných osob. Tleskám Michaelu O’Berrymu a Kevinu Lothridgeovi z Národního technologického střediska forenzních věd, kteří tento koncept vytvořili, a děkuji jim za svolení použít jejich stránku ve smyšleném kontextu.

Dále děkuji za mírnou kritiku svým spisovatelským kolegům: Williamu Bellovi, Mickeymu Gettyovi, Fredericku J. Mastermanovi a Pat Mauserové McCordové.

A na závěr také neohroženým členkám Catalinského klubu čtenářů detektivek, které inspirovaly vznik Brigid Quinnové a v salonu U Šibenice mi poskytovaly podporu: Carole Casciové, Jean Cliffové, Fremě Goldshineové, Molly Landiové, Ině Mapesové, Margaret Parnellové, Marilyn Raueové, Joan Robertsové, Phyllis Smithové a Margaret Thompsonové.

Prolog

Gerald Peasil seděl v dodávce nastartované na volnoběh a sledoval z mostu na Golder Ranch Road svou příští holku. S loktem opřeným v otevřeném okýnku a hlavou položenou na předloktí přejížděl rty tam a zpátky po chloupcích a to ho trochu vzrušovalo, to a slaný, kyselý pach vlastní pokožky. S představováním nespěchal. Vychutnával si očekávání, bylo to součástí celého zážitku.

Drobná ženština dole ve vyschlém řečišti se přehrabovala v kamení, měla příliš napilno, než aby si ho všimla. Neoplývala všemi vlastnostmi, které slibovala její fotka. Jistě, zpod khaki plátěného klobouku jí vyčuhovaly chomáče šedých vlasů a vždycky, když se zastavila, aby si prohlédla nějaký kámen, opřela se o hůlku, ale postavu měla natolik vzpřímenou, že by se o ní skoro dalo říct, že je sexy.

Představa sexy babči Geralda drobet děsila, ale co už. Nejspíš celou věčnost neměla chlapa a potěší ji, že jí věnuje pozornost někdo mladší. Volnou rukou se upravil pod nylonovými sportovními šortkami a pomyslel na matku. Ta ho tam dole vždycky chňapla a pořádně zmáčkla, aby se neosahával, teda dokud nevyrostl a nepřetáhl ji přes prsa její výstavní, značkovou pánví. Táta se docela dobře bavil, jenom poznamenal, že by si měl vybrat rovnocennějšího protivníka. Ale od té doby si každý, kdo Geraldovi řekl, ať se neosahává, koledoval o vymlácené zuby.

Na konci mostu zabočil doleva a najel na strmý svah, který končil u břehu suchého řečiště, jakým se tu říkalo žlaby. Znovu zastavil a přelétl očima širokou plochu písku v barvě mokrého betonu.

Byla půlka srpna, horko, ale v žádném případě ne sucho. Posledních pár dní bičovaly poušť letní monzuny, a obvykle suchým pískem se tak táhly tmavé potůčky tam, kde byla země nejvíc nasáklá. Ještě jedna bouřka jako ta včera v noci, obzvlášť na východě v Catalinském pohoří, kde řeka začínala, a koryto se naplní vodou, „poteče“.

Ale dnes se dalo žlabem chodit, jako jím chodila ona. Zatímco ji pozoroval, pokračovala v pátrání pod mostem, až mu zmizela z dohledu. Nedělal si z toho hlavu; ani ona ho teď nevidí, takže má víc než dost času, aby si naplánoval, co udělá potom, a pak, a ještě potom.

Zařadil rychlost a od konce mostu sjel na prašnou cestu, jež vedla na samý okraj žlabu. Zastavil těsně předtím, než udusanou hlínu vystřídal nesjízdný říční písek, opatrně zacouval a otočil dodávku proti svahu. Nastavil tak zadní dveře ke korytu, aby to měl snazší při nakládání a mohl zmizet jako pára nad hrncem, kdyby se objevila nečekaná společnost. Bylo mu jedno, jestli uslyší motor. Podél břehu vedla druhá prašná cesta a to znamenalo, že tudy občas jezdí auta a zvuk motoru ji nebude znepokojovat. Beztak už nejspíš nedoslýchá. Při této myšlence si pobaveně odfrkl nosem.

Zatáhl ruční brzdu, vystoupil a ujistil se, že modrý plastový sprchový závěs na podlaze v nákladním prostoru zůstal úhledně rozprostřený a stahovací popruhy jsou pěkně na dosah. Sebral kleště, které vypadly z přihrádky na boku dodávky. Místo pro všechno a všechno na místě. Jakmile kleště uklidil a dokončil přípravy, vylovil z malé krabičky stříbrnou lepicí pásku, utrhl z ní patnácticentimetrový kus a zlehoučka si ho přilepil na předek tílka, aby jej měl po ruce, až bude potřeba. Potom přivřel dveře, ale nezabouchl je.

Ještě jednou se zastavil a rozhlédl se po svazích na obou březích. K úbočí kopce se tisklo jen pár montovaných domů. Krásné místečko, jako z erotického snu na zakázku. Nestrhne se tu povyk, jako tomu při cestě do dodávky někdy bývá. Pohladil fóliový čtvereček na šňůrce kolem krku a zastrčil si ho pod tílko.

Pustil se v gumových žabkách dolů do žlabu a na jemném štěrku mu podjely nohy, ale udržel rovnováhu. Přehodil si pramen mastných vlasů za ucho a znovu si urovnal nádobíčko, aby se cítil upravený a mohl oslovit svou holku.

Ta o něm zřejmě nevěděla, dál brala do objemných zahradních rukavic kámen za kamenem, zkoumala je, některé odhazovala a jiné si schovávala do našedlého olivově zeleného batohu postaveného na jednom větším kameni. To bylo dobré znamení, že si ho nevšímala. Když se na vás nedívají, poznáte, že mají trochu nahnáno. Strach je dobré znamení.

Jak ji tak sledoval, sehnula se a jednou rukou uchopila kámen, který vypadal přibližně na dvě a půl kila. Několikrát ho zvedla jako činku. Že by nakonec nebyla zase tak stará?

Potom ovšem došel blíž a uviděl, že ano, je to ta, kterou hledá, a už je to zralá ženská. Tvář neměla vrásčitou, ale mírně zdrsněnou pouštním suchem a na hraně čelisti ještě trochu hebkou. Zničehonic se nadechl, když si představil, jak po té čelisti přejede nosem. Pleť nad výstřihem měla poprášenou pihami. Zdála se tak štíhlá a křehká, že si pomyslel, jestli jí nezlomí kyčle, až jí bude roztahovat nohy. Vidina praskajících kostí ho opět vzrušila. Jeho holka si sundala klobouk a utřela si jím obličej. Vlasy, které na první pohled z mostu vypadaly šedivě, zasvítily v dopoledním slunci bělostí.

Odraz slunce ve vlasech Geraldovi připomněl, že je zatraceně horko. Přinejmenším jednačtyřicet stupňů, možná i víc. A taky větší vlhko než obvykle. Téměř bylo cítit, jak z mokrého písku stoupá pára. Svědila ho hlava, a tak se podrbal a během klikaté cesty po tvrdnoucím říčním dně si pak vyškrábal špínu za nehty.

Po vnitřní straně stehna mu stékal čúrek potu a napodoboval vlhký lesk v místě, kde jí riflová košile vytvářela V mezi měkoučkými prsy. O pět stupňů míň a celé by to bylo o hodně pohodlnější. Většina chlapů jeho ražení pracovala v noci, ale když má jeden zálibu ve starších ženách, musí umět popadnout příležitost za pačesy. Všechny starší dámy jsou ranní ptáčata, a jak se setmí, leží v posteli.

Na chvilku se v myšlenkách vzdálil z vyschlého řečiště na jiná místa, za jinými ženami. Když se probral, s překvapením zjistil, že na něj hledí. Nepozdravila ani na něj přátelsky nemávla, jenom ho bez mrknutí oka sledovala. V levačce zastavené v půlce cviku pořád držela ten kámen. Stála tak nehybně, že z ní dostal strach a chtěl vycouvat a odpískat to. Pak si ale vzpomněl, že tentokrát je v sázce víc než uspokojení.

„Zdravíčko,“ prohodil. Touha zatahat si za koule byla k nevydržení, ale věděl, že takhle na začátku vztahu by ji to mohlo zneklidnit.

„Nazdar.“ Hlas měla tak sytý a vyzrálý, že z něj dostal erekci. Zněl zvláštně, nebyl vysoký a lehoučký jako u většiny žen, ale skoro stejně hluboký a silný jako hlas muže. Na okamžik mu sklouzla pohledem ke stanu na šortkách. Mimoděk trhla hlavou a mírně se zachvěla. Možná už ztopořeného ptáka neviděla, ani nepamatuje. Možná ji vzrušuje.

„Jste v pohodě?“ zeptal se. Začal v písku jakoby nic ohýbat a zase narovnávat okraj žabky, aby dal najevo, že je v klidu, a otupil její opatrnost, než se dostane blíž.

Zabloudila očima doprava, tedy nalevo od něj, a s úpěnlivostí modlitby se rozhlédla po naditcových keřích na okraji žlabu. Zkusila něco říct, jednou si bez úspěchu odkašlala, ale podařilo se jí zaskřehotat: „Jo.“ Nervózně črtala hůlkou do písku.

„Je pařák, poledne,“ pokračoval Gerald. „Než se nadějete, mohla byste být dehydrovaná, a kolem nikdo není.“ S tím udělal krok blíž, ne přímo k ní, ale trošku doprava, jako kojot, když krouží a zvažuje, jak se nejlíp vrhnout na kořist.

Nepopřela, že je tu sama. „Mám v batohu vodu.“ Ukázala na ruksak opodál, načež otočila hlavu a zadívala se na most nahoře za sebou, na jediné auto, které po něm projelo a zmizelo. Zvláštní, že téměř žádná nekřičí o pomoc. Jako by radši umřely, než aby se ztrapnily, kdyby se ukázalo, že se spletly. Obrátila se zpátky k němu, vylekaně, jako by se bála, že ho spustila z očí na moc dlouho. „Ráda bych se vrátila k hledání kamenů. Prosím.“

„Co s těma šutrama máte?“ zeptal se Gerald, zavrtěl hlavou a udělal další krok, tentokrát doleva.

„Líbí se mi.“

„Vy jste – jak se to říká –“

„Geoložka?“ zkusila. Zase byla celá strnulá. Skoro si dokázal představit, jak se jí po vyslovení a zastavil jazyk.

Další krok, kousek doprava. „Jo, geoložka,“ přitakal.

„Ne…, prosím vás, nech–“ zarazila se v půli slova, jako by jí došlo, že kdyby ho požádala, ať odejde, rázem by byla až příliš pravda, že se něco děje. Jako by si dala sežrat vlastní zranitelnost.

„No, to je dobrý.“ Na nezávazné řeči Gerald moc nebyl. Zatímco se bavili, dál se přibližoval, zprava a zleva, klikatě jako vlnky v písku, aby se nevyplašila a nevzala do zaječích. Občas ho i zralé kusy dokázaly prohnat, a na to, aby se za ní štval, bylo příliš horko.

Ona ho ovšem nechala dojít na méně než metr a půl k sobě, byla ostražitá, ale pořád nerozhodná, stála jako přikovaná a držela hůlku. Tenhle nehnutý postoj ho opět znejistil. Potom si vzpomněl, že slyšel o lidech, kteří strachy úplně zdřevění. Zřejmě to bude i její případ. Třeba ji jenom chňapne do podpaží jako figurínu vyřezanou z tvrdého kartonu a do dodávky ji odnese. Znovu si pobaveně odfrkl. Až ji bude mít spoutanou, tak jí to poví.

Ruka s kamenem se pohnula a sevřela ho pevněji.

„Vypadá těžce,“ řekl Gerald. „Ukažte, pomůžu vám s ním.“

„Né,“ protáhla, až to znělo skoro jako prosím.

To už byl dostatečně blízko. Úděsnou rychlostí překonal vzdálenost, která je dělila, a vyrazil jí kámen z ruky, aby mu ho nepustila na nohu. O pár kroků se stáhl a zhodnotil účinek.

Stále se nehýbala, jako by představovala další kámen, tak slabá byla její reakce. Nebude s ní žádná sranda, jestli se nebude bát. Je snad opožděná? Olízl si rty. Opožděnou ještě neměl. Možná musí vyslat jasnější signál. Zatáhl za šňůrku kolem krku a zvedl fóliový obal s kondomem. Ne že by ho potřeboval – nenajdou se žádné důkazy –, nosil ho čistě proto, aby si myslely, že jim nehodlá ublížit. Dobře si balíček na tílku prohlédla.

Teď už to snad chápe.

Vypoulila oči.

„Proč?“ hlesla. Nasadila ustrašený výraz a Gerald věděl, že už se jí ve tváři usídlí natrvalo.

Jenom zavrčel, konečně se na ni vrhl, chytil ji za zápěstí a zkroutil jí paži za záda. Druhou rukou si strhl z tílka kus pásky a zalepil jí pusu.

Tloukla ho hůlkou, ale ta se míjela účinkem, byla to vlastně jen taková tyčka, jakou koupíte v kutilských potřebách, sotva těžší než z balsy. Když si tu ženskou přitáhl k tělu a ona se jí po něm ohnala, skoro to necítil. Věděl, že zhruba patnáct metrů do dodávky bude nejnebezpečnějších. Kdyby kolem jelo auto a někdo se náhodou podíval, viděl by je zápasit. Ale byla malá a slabší, než si myslel, když sledoval, jak zvedá ten šutr. Zmohla se jenom na to, že se zapírala nohama, to ovšem dělala usilovně. Podkopl jí zezadu kolena, aby se jí nohy podlomily, a zbytek cesty už šel hladce.

Další drsný kopanec, tentokrát do zadku, a už byla v dodávce a shrnovala sprchový závěs. Poznal, že si všimla zaschlé krve pod ním. Díky lepicí pásce nemohla křičet, a tak se zkusila co nejvíc schoulit u protější stěny, jako by tu ani nebyla. Tím mu poskytla čas, aby zavřel dveře a mohl ji spoutat a odvézt do svého domku v San Manuel, nějakých pětačtyřicet minut jízdy na sever.

Teď, když byli uvnitř a ona se krčila a byla tak v šoku, že jí ani nedošlo, že má volné ruce a může si strhnout pásku, pěkně v klidu si ji prohlédl. Plátěný klobouk zůstal ve žlabu a chomáčky světlých vlasů, které předtím zahlédl, jí spadaly v hustých bílých vlnách skoro až po ramena. Chvíli nebylo slyšet nic než její hlasité funění. Nějak se jí podařilo udržet tu svou tyčku a teď ji na něj namířila, netušila, že je asi stejně nebezpečná jako hůlka na jídlo. Natáhl k ní ruku dlaní vzhůru a podíval se jí do očí.

„Dej mi tu hůlku. No tak, miláčku. Dej mi tu hůlku. Neublížím ti. Chtěl jsem se akorát schovat před slunkem. Popovídat si o šutrech.“ Vesele si odfrkl a chňapl po hůlce, pak se zase se syknutím nadechl. Něco ho řízlo do dlaně, a tak hůlku pustil. Udiveně se podíval na ránu, která se mu táhla od spodního konce ukazováku až po zápěstí. Zatímco na ni hleděl, začala se z ní řinout krev. Co to bylo? Jeho krev neměla s tím, co chtěl v dodávce provádět, nic společného. Pokusil se ji nějak zasadit do kontextu a potom si všiml, že ta ženská nedrží obyčejnou hůlku. Držela hůlku s čepelí na konci, trojúhelníkovou čepelí s hrotem a jedním ostřím.

Nejdřív se dostavila krev, až pak opravdová bolest, a po bolesti vztek, ta ženská si totiž napůl strhla pásku a odhalená část úst se zašklebila.

Přemýšlela. V té kratičké chvíli, kdy se dívala, jak k jeho vědomí proniká bolest, jak vstřebává absurditu skutečnosti, že na něj zaútočila ženská, co ještě před dvěma minutami byla strnulá hrůzou, jak jím projíždí vztek a chystá se k protiútoku, přemýšlela.

Zaschlá krev na podlaze dodávky potvrzovala, že není jeho první. Někde leží schovaná těla. Byla v jedinečné pozici, aby to potvrdila bez právních omezení spojených s výslechy a obhájci. Ale měl větší sílu, než původně odhadovala, a bylo to už dávno, co se naposledy pohybovala tímto způsobem. Byla teď trochu slabší, reagovala pomaleji, vyšla ze cviku a nákladový prostor dodávky poskytoval ještě méně možností, než předpokládala. Neměla mu dovolit, aby ji nacpal dovnitř, to byla chyba.

Možná už to zašlo příliš daleko, ale na takové úvahy teď nebyl čas. Cítila totiž, že se v ní probouzí čtyřicet let zkušeností a síla bojovat, nebo…

Ne, jenom bojovat. Utéct nebylo kam.

První

O deset dní dříve…

Občas lituju ženy, kterými jsem bývala.

Bylo jich tolik: dcera, sestra, policajtka, drsná kočka, několik druhů cour, zhrzená milenka, ideální manželka, hrdinka, vražedkyně. Povím vám pravdu o všech, aspoň do té míry, do jaké dokážu být pravdomluvná. Skrývání tajemství, lhaní, obojí vyžaduje stejnou zručnost. Z obojího se stává zvyk, skoro závislost, která se těžko přemáhá i v kruhu nejbližších, mimo práci. Například se říká, že nemůžete věřit ženě, která vám prozradí svůj věk; když neudrží tohle tajemství, neudrží ani vaše.

Mně je devětapadesát.

Když jsem přišla k FBI, nesloužilo u ní moc zvláštních agentek a Úřad pro mě hned našel využití. Metr šedesát vysoká přírodní blondýna s postavou roztleskávačky před pubertou přijde vhod u řady případů, a tak přimhouřili oko nad tím, že jsem nesplňovala výškový limit. Velkou část kariéry jsem pracovala v utajení, většinou jako návnada pro obchodníky s bílým masem a sexuální predátory na cestě přes mezistátní nebo mezinárodní hranice.

Dělala jsem to devět let. To znamená zhruba o pět let dýl, než obvykle trvá, aby agent dojel na syndrom vyhoření nebo rozpad rodiny. Nevdala jsem se a neměla děti, takže jsem mohla vydržet ještě dýl, nebýt nehody, která si vynutila fúzi několika obratlů. Ale mohlo to být horší; měli jste vidět, jak dopadl ten kůň.

Operace mi znesnadnila velkou část práce – skákání po střechách…, uhýbání nožům…, tancování na klíně. Mohla jsem odejít do invalidního důchodu, ale nedokázala jsem si představit, jak by vypadal život bez Úřadu, a tak jsem druhou půlku kariéry strávila na útvaru vyšetřování. Potom jsem šla do výslužby.

Ne, to není celá pravda. Ke konci jsem měla trochu potíže s rozhodováním. Abych byla přesnější, před pár lety jsem poblíž Turnerville v Georgii zabila neozbrojeného pachatele. Navzdory tomu, co vídáte v televizi, zvláštní agenti používají smrtící sílu pouze zřídka. Protože nechtějí Úřadu udělat ostudu. Jen si vzpomeňte na obležení Waco nebo masakr v Ruby Ridge. Agenti už nemají takovou důvěru jako dřív a obhajoba to proti nim může využít u soudu, může je vylíčit jako mizery, co nastražují důkazy a ohýbají fakta, jak se jim to hodí do případu.

Vyšetřování vedla naše skupina pro vnitřní záležitosti, Úřad profesionální spolehlivosti, a očistila mě závěrem, že se jednalo o sebevraždu prostřednictvím policisty. Civilní řízení s příbuznými chlapa, kterého jsem zastřelila, trvalo dýl a bylo nákladnější. To je další věc, kterou ve filmech neuvidíte, zlý sériový vrah měl velkou, rozvětvenou rodinu a v ní i sestru, co kulhá a učí na zvláštní škole a u soudu vypoví, že ten šmejd její bratříček je nejhodnější člověk na světě.

Rodina tvrdila, že jsem ho zastřelila, protože jsem se bála, že ho neusvědčíme. Prohrála, ale ve všech to zanechalo divnou pachuť. Tou dobou už jsem měla po kariéře a přeřadili mě na menší pracoviště v Tucsonu. Všichni mi říkali, že to tam bude fajn, mně to ale spíš připadalo jako vyhnanství na Sibiř, jenom horkou. Nesnášela jsem agenta, který tam šéfoval, a vydržela jsem sedmnáct měsíců, než jsem se rozhodla pro odchod do výslužby, o což jim vlastně od začátku šlo.

Tohle je celá pravda. Víceméně.

Rok jsem se snažila pořádně si důchod užít. Přihlásila jsem se do čtenářského klubu, jenomže když ostatní členky zjistily, že vybrané knihy nikdy nečtu, začaly mě ignorovat. Na radu terapeuta jsem zkusila jógu, říkal, že mi pomůže zvládat „problémy se vztekem“, ale cvičitelka bikram jógy mě vykopla po tom, co mi nedovolila napít se vody v dusné místnosti, kde bylo přinejmenším osmatřicet stupňů. Já že mám problémy se vztekem? Namasté, polibte mi.

Dál jsem obden chodila do fitka, abych si aspoň udržela fyzičku, tu jsem vždycky mívala dost dobrou, vzhledem k mému zaměstnání to byla naprostá nutnost. Potřebovala jsem být pružná, abych mohla improvizovat. Prošla jsem výcvikem pro speciální jednotky, vedl mě jeden příslušník SEAL, jmenoval se Baxter. To bylo křestní jméno. Příjmení už si nepamatuju. Byli jsme si celkem blízcí a na cvičeného zabijáka to byl moudrý chlap. Vždycky, když si tohohle Baxtera z tajných operací vybavím, trousí přitroublé vtípky, jak mě naučí používat výstřih jako zbraň. Teď už nežije.

Když se nad tím tak zamyslím, jsem jako ten kluk z toho filmu, asi znám víc mrtvých lidí než živých.

Ale zpátky k důchodu: připadalo mi, jako bych dál byla v utajení a dočasně hrála „ženu jistého věku, bydlící na jihozápadě“. Když se mě někdo zeptal, čím jsem se živila, odpovídala jsem, že jsem vyšetřovala porušování autorských práv. Tím jsem konverzaci vždycky zabila, protože každý si někdy v životě stáhl nebo zkopíroval nějaký ten film.

Pořád se umím ztratit v jakémkoli prostředí, ve kterém se octnu, splynout s pozadím, vesele uspět v tom, čeho se jiné ženy mého věku děsí.

Taková jsem, tohle jsem skrývala před sousedy, před svým milovaným manželem, a občas i sama před sebou. Nikdo by neměl rád ženskou, která umí zabíjet holýma rukama.

Jak už jsem zmínila, výslužba se mi nevyvíjela zrovna nejlíp, až na to, že jsem se, opět na doporučení terapeuta, přihlásila na přednášky o buddhismu na univerzitě. Tam jsem poznala Prófu. A krátce nato jsem přestala navštěvovat terapeuta.

Vzájemná přitažlivost se dostavila takřka okamžitě. Během první přednášky jsem působivého doktora Carla DiForenzu sledovala, jak rázuje před třídou sem a tam a hovoří jako tygr v kleci, který sežral dalajlámu. Uprostřed jeho hodnocení cyklické povahy karmy se zvedla jedna ze studentek, holka v uzoučkém topu, který ji nahoře vymačkával jako zubní pastu, přitiskla lokty k sobě a povídá: „Jasně, jako že ‚vědomí přítomnosti: kam kráčíš, tam jsi‘.“ Profesor se zastavil, ale neotočil k ní hlavu, jenom s pohledem upřeným z okna zamrkal, tygr vyrušený komárem.

„To sice stojí na té nálepce na nárazníky,“ pronesl zvolna, „ale není to zcela pravda.“ Vzápětí se otočil ke třídě a podíval se přímo na mě. Z jeho úsměvu se mi rozpálil klín. „Pokračujte,“ vyzval mě.

„Podle mých zkušeností trvá zhruba rok, než člověk dožene resty, takže to chce zůstat v pohybu a nemusíte si dělat hlavu.“

Opět začal mrkat. Čekala jsem, že mě počastuje nějakou blahosklonnou poznámkou. Potom se mu vrátil úsměv. „Kdo jste?“ zeptal se s důrazem na „jste“.

„Jmenuju se Brigid Quinnová,“ odpověděla jsem.

„Měli bychom to probrat u večeře, Brigid Quinnová.“

Většina přítomných se zachichotala. Ta v topu se jenom zatvářila zklamaně, že ji trumfla starší ženská.

„Tohle se uprostřed hodiny, myslím, zrovna nehodí,“ opáčila jsem.

„Čert to vem,“ on na to. „Po tomhle semestru jdu do důchodu.“ Tehdy se ke mně choval mnohem dravěji. Já k němu byla o hodně upřímnější, dokud jsem se do něj nezamilovala, k čemuž došlo na našem prvním rande. Na to zavzpomínám později, až trochu seberu sílu.

Do roka jsem se za Carla DiForenzu vdala a přestěhovala se z bytu do jeho domu severně od města. Zadní okno skýtalo výhled na Catalinské pohoří a dům samotný vyzdobila Carlova zesnulá žena Jane ve stylu mojí šílené tety Josephine – na lampách byla stínidla s rudými třásněmi a na stěnách falešné belgické gobelíny s jednorožci. Velký dvůr obývala socha svatého Františka v životní velikosti, kterak sedí na lavičce. To bylo naprosto v pořádku; já si žádné místo, kde jsem žila, nikdy nezútulnila a tohle sedělo osobě, kterou jsem chtěla být, jako napínací přehoz.

Spolu s domovem jsem získala i párek mopsů, co vypadají jako kříženci mezi Peterem Lorrem a bratwurstem. Carlo je před pěti lety dostal od Jane, těsně před tím, než umřela na rakovinu; dospěla k závěru, že po jejím odchodu dají jeho životu nějaký smysl. Pořád jsme si plánovali, že je nějak pojmenujeme.

Ale nejlepší na tom všem byl Carlo.

Celé, myslím jako svatba, se to seběhlo tak rychle, že jsem úplně slyšela, jak si moje matka šeptá jednu ze svých otřepaných pravd, „dvakrát měř, jednou řež“, ale já věděla, co chci. Co opravdu mám, tím jsem si stále nebyla úplně jistá, to ovšem znamenalo, že toho o mně hodně nevěděl, a protože jsem jiný způsob života neznala, vůbec mi to nevadilo. Člověk by možná řekl, že to není nejlepší základ dobrého vztahu, ale já už se poučila: násilí přenech minulosti a soustřeď se na to, jak být ideální manželka. To je žena, kterou teď budu.

Carlo taky netlačil na pilu. Naučil se, že když mě chce obejmout zezadu, nesmí se ke mně plížit, a dlaň mi k tváři přikládal nesmírně něžně, abych neztuhla, ale položila se do ní. Nikdy se ze mě nesnažil vypáčit, kde se ve mně berou reakce typu „útok, nebo útěk“, a vzala bych jed na to, že se mnou souhlasil, že je lepší to nevědět. Pomaličku jsem se uvolňovala, učila se mu důvěřovat, a život byl dokonalost sama, až na ty chvíle uprostřed noci, kdy mě přepadala úzkost a srdce mi začínalo splašeně bušit vypěstovaným strachem, že mě opustí, že přijdu o všechno, co jsem konečně našla.

První rok jsme se milovali, venčili mopslíky, vzájemně se sváděli ke svým oblíbeným kuchyním (já měla ráda indickou, on suši), koukali na filmy (našla jsem zálibu v nezávislých snímcích náročných na přemýšlení, on zase v efektních výbuších) a sbírali kameny.

Sbírání kamenů mě bavilo nejvíc. Kromě toho, že jsou pěkné, se nemění a neumřou vám. Nejlepší naleziště bylo pod svahem zhruba osm set metrů od domu, v tichém korytě pod mostem, po němž vedla Golder Ranch Road. Přívalové deště, které během pár krátkých měsíců v období letních monzunů shazovaly na poušť všech osmadvacet centimetrů ročních srážek, tam naplavovaly kamení z okolních hor.

Toho dne, na který vzpomínám, začátkem srpna, jsem se ke žlabu vypravila sama, naplnila batoh deseti kily všeho, co mělo neobvyklou barvu, a začala se pachtit zpátky na kopec, kapku omámená, protože bylo přes třicet osm stupňů, ale ráda, že se protáhnu.

Zanedlouho jsem zahlédla náš dvůr na východním okraji pozemků od společnosti Black Horse Ranch. Byli jsme taková čerstvá místní anomálie, obklopovali nás praví lidé z pouště. Lidi s koňmi. Lidi, co v karavanech vařili perník. Když pršelo, ve vzduchu byl cítit hnůj, a obytné přívěsy občas vyletěly do povětří.

Nezní to kriticky? Po tom, co jsem strávila většinu života v městských bytech, jsem tuhle zemědělskou oblast milovala stejným způsobem, jakým máte rádi nepořádného starého strýčka, který vypráví zajímavé historky z války. Milovala jsem pach koňského hnoje a občasné zahýkání osla, které sem za bezvětří dolehlo neznámo odkud, i štěkání pistolí z Pimského střeleckého klubu, přestože ve mně vyvolávalo vzpomínky.

Ale jak jsem řekla, nejvíc jsem milovala Carla. Byl vysoký jak Lincoln a měl lehký italský přízvuk, římský nos jako skoba, truchlivé Al Pacinovy oči a drsňácký úsměv, který jim odporoval.

Když jsem se dovláčela s batohem do kuchyně a vysypala kameny do dřezu s tím, že je opláchnu, Carlo právě chystal šťávu pro kolibříky, míchal vodu s jakýmsi jahodově červeným práškem. Aniž bych ho o to požádala, pověsil na akácii na předním dvorku krmítko a teď jsem mohla z okna své pracovny sledovat kolibříky.

Při pohledu, jak pro moje potěšení udržuje krmítko, mé srdce… přetékalo radostí, by měla být vyčpělá fráze, ale pro mě to byl zcela nový pocit.

Může vám to připadat jako nezvykle silná reakce na to, že někdo naplní krmítko pro ptáky. Pokud vedete poměrně klidný život, nemůžete si něčeho takového cenit a vážit tak jako já, ani chápat, jaké to je, když jste den za dnem cítili v hrudi chvění, jako byste v sobě měli houslovou strunu, na kterou někdo právě drnkl, a teď ta struna nezní, protože hrozba násilí je už dávno minulostí.

Teď jsem žila v poklidu s mužem tak jemným a citlivým, že krmí kolibříky. Zdá se vám to přeslazené? Je mi to někde.

„Tak copak máš, co mi odevzdáš?“ zeptal se a trychtýřem nalil šťávu do čiré plastové nádobky. Otázku pronesl hlubokým hlasem a zablesklo se mu přitom v oku, takže vyzněla dvojsmyslně.

„Pro mě to jsou jenom pěkný kameny, Prófo. To ty mi budeš muset říct, co mám.“

Otočila jsem se ke dřezu, kam jsem je nasypala, a začala jeden po druhém oplachovat a ještě mokré skládat na žulovou kuchyňskou desku, aby si je Carlo prohlédl.

Voda zvýraznila živé barvy, na jednom hladkém kameni krvavě rudou, na jiném odstín vanilkové zmrzliny, kulatý kámen byl skvrnitě zelený jako dinosauří vejce, stříbrný krášlily černé flíčky. Otevřeli jsme barevný atlas nerostů na jihozápadě Spojených států a pustili se do hledání.

Carlo nebyl o nic víc geolog než já. Vlastně předtím, než se dal na dráhu profesora filozofie a oženil se s Jane, nějakou dobu sloužil jako římskokatolický kněz. Otec doktor Carlo DiForenza uměl vysvětlit lingvistickou filozofii i srovnávací religionistiku tak jednoduše, že by to pochopila i škeble s poruchou učení.

Sedli jsme si vedle sebe na stoličky u snídaňového pultu a hubený Carlo se sehnul nad kameny jako žirafa, když si chrání mladé. Šimral je tenkými prsty a pěkně po jednom se jimi kochal.

„Slepenec,“ řekl a ukázal na obrázek v atlasu. „Koukni na ten křemen zasunutý uprostřed. Úplně vidím ten megapříval žáru, co proměnil žulu ve šťávu, která všechny tyhle prvky spojila. I pokles teploty, co z ní udělal jednu masu tak, že jde rozeznat jednotlivé nerosty. Krása, Brigid. Jo a našlas pár dalších s kousky mědi.“

Trochu jsem se zavlnila a naklonila se k němu blíž. Zasunutý, megapříval žáru, šťávu, spojila, udělal – zdá se mi to, nebo mluvil o miliardách let geologické činnosti nemravně, jako by šlo o jednu noc žhavého sexu? Navíc mě vzrušovalo, jak ty kameny hladí.

Geoerotika zaúčinkovala na oba. Od hlazení kamenů jsme přešli k hlazení prstů, které je laskaly, a já prohodila slabý vtípek, že tu někdo tuhne a bude taky tvrdej jako kámen, a potom jsem mu začala prsty olizovat a Carlo začal mumlat Bella, Bella, jak mi říká, když je v romantické náladě, a mně je fuk, jestli tohle slovíčko používá proto, aby mi omylem neřekl Jane, protože v srdci vím, že tentokrát jsem Bella já. Tak to chodí, když už za sebou máte pořádný kus života, nic si nenalháváte.

Carlovi nevadilo, že jsem se ještě neosprchovala. Sklouzli jsme ze stoliček na jeden z Janiných falešných perských koberců. Nebo tureckých. Orientálních. Co já vím. A líbali jsme se. Ale civěli na nás mopslíci a milování na podlaze už pro nás nemělo takové kouzlo jako kdysi. Přesunuli jsme se do ložnice a odhodili Janin růžový saténový přehoz s modrým lemem.

Sex byl úžasný, ale nemusíte se bát, že budu zacházet do detailů. Možná jste mladší než já a neradi si připouštíte, že spolu spí i starší generace. Ten výjev by vám mohl připadat trapný, sprostý nebo směšný.

Carlo a já jsme nebyli ani jedno.

Když potom s pocitem vděčné touhy usnul, jako to dělal vždycky, z hloubi duše jsem mu mlčky děkovala, že mi umožnil žít ve svém normálním světě. Že mi dal tohle nové já, odlišné od toho, co určovala kterákoli z jiných žen, jimiž jsem bývala.

Jenomže vděk za přítomnost s sebou pokaždé přinášel vzpomínky na minulost, kdy jsem dělala chyby, které mě nakonec poučily. Jedna z věcí, co se mi honily hlavou: Paul, něžný vdovec Paul s cellem a lanýžovým olejem, se dvěma předškolními andílky, Paul, kterého jsem od sebe přes všechny jeho snahy odpudila. Tak jemně, jak jen to dovedl, i když si myslel, že mi nemůže ublížit, řekl:

Chápeš, Brigid? Hledíš do propasti zla a ona ti ten pohled dřív nebo později začne oplácet. Žilas v ní tak dlouho, že už se z ní nikdy nedostaneš. Bojím se žít v ní s tebou. Nemůžu tomu vystavit svoje děti.

Pořád ještě jsem se bála, že bych si mohla vztah s Carlem zničit stejně, jako jsem si zničila vztah s Paulem, a byla jsem odhodlaná neudělat nic, aby k tomu došlo.

Paul byl poslední, ke komu jsem se snažila být upřímná, je to už dvaadvacet let. Dodnes mi vrtá hlavou, proč jsem nechala v kuchyni na lince ležet tu fotku z místa činu. Nečekala jsem, že ji děti najdou.

Druhá

Paul měl pravdu, minulost neumírá. Ksakru, ani vrásky se jí nedělají.

Zhruba týden po té milostné příhodě s kameny se propadám do přecpaných polštářků na Janině lesklém hnědém brokátovém gauči, usrkávám kávu ze suvenýrového hrnku z Grand Canyonu a zvažuju, jak těžký by bylo něco upíct, nějakou sladkost nebo tak něco. Když jsem zalistovala v jedné z Janiných kuchařek, zavanula ke mně její vůně, med a mouka, a já zapřemýšlela, jestli by mě Carlovi schválila. Ne poprvé jsem odolala nutkání, abych aspoň jednou zašla na e-mail, vyťukala jane@onensvet.com a zeptala se jí.

Z úvah mě vytrhl domovní zvonek s melodií „Eine kleine Nachtmusik“, a tak jsem se schoulila. Hudbu nesnáším, ale nedokázala jsem přijít na to, jak zvonek přenastavit.

Na verandě před domem čekal Max Coyote, zástupce šerifa. Napůl to byl indián z kmene pascujských Jakiů a z matčiny strany napůl antropolog z Kolumbijské univerzity. Když jsem ještě pracovala pro Úřad, dělali jsme spolu na pár případech. Na rozdíl od mnoha jiných poldů nezastával názor, že agenti FBI jsou naprostí kreténi, a byl jedním z důvodů, proč jsem tu zůstala. Stali se z nás svého druhu přátelé; když jsme se jednou namazali whisky Crown Royal, tak jsem mu dokonce pověděla o Paulovi. Tohle ale nevypadalo na pozvání k večeři.

Mopslíci poskakovali a štěkali. „Hele, hoši, to je přece strejda Max,“ řekla jsem a otevřela síťové dveře.

„Je doma Carlo?“ zeptal se Max, vešel dovnitř a bez ostychu se rozhlédl, jak se to dělá, když někoho znáte tak dobře, že si můžete dovolit jistou vlezlost.

„Jel do obchodu omrknout ceny ginu. Jdeš na partičku pokeru, nebo filozofovat?“

Max a Carlo se poznali na jednom domácím mejdanu a padli si do noty, možná to dokonce byli lepší přátelé než Max a já. Jednou měsíčně se scházeli a vyměňovali si znalosti o Bertrandu Russellovi a Texas Hold’em. Max celkem zvládal složité myšlenky. Carlo pořád prohrával kalhoty.

Max mi neodpověděl hned, nejdřív se sklonil a palcem podrbal oba vděčné mopslíky mezi vykulenýma očima, potom přemístil jeden z přespříliš lesklých fialových polštářků, které lemovaly opěradlo gauče, a sedl si. Navštěvoval nás dost často, aby věděl, že si nesmí dělat srandu z Janina pavího peří v orientální váze, ale uchopil kuchařku, kterou jsem si procházela, a přičichl ke skvrně přes recept na žemlovku.

„Jak jde vaření?“ nadhodil.

„Pořád mě odrazujou suroviny jako crème fraîche,“ opáčila jsem a kuchařku mu sebrala a zabouchla. Položila jsem ji na konferenční stolek, ale něco na Maxovi mě přimělo, abych zůstala stát. „Proč nejdeš rovnou k věci?“

Povzdechl si, zatvářil se žalostně, ale to byl jeho běžný výraz, takže jsem si zatím nedělala moc velké starosti.

Ne moc. Ale protože jsem dřív žila ve světě, kde obvykle chodily špatné zprávy, zeptala jsem se: „Pročs chtěl vědět, kde je Carlo?“

Max se teď soustředil jako člověk na misi a otázku opět přešel bez odpovědi. Položil ruce na mopsly, kteří si k němu stoupli ze stran. Zmocnil se mě divný pocit, že je připravený použít je jako štít, kdybych po něm něco hodila. „Máme ve vazbě sériovýho vraha,“ oznámil.

Pracovala jsem u policie dost dlouho, aby mi z takových slov přeběhlo po týle příjemné zachvění. „Dobrá práce. Koho?“

Mluvil opatrně, jako herec, když se ještě učí scénář. „Je to řidič dálkovejch kamionů, jmenuje se Floyd Lynch. Pohraniční hlídka ho sebrala zhruba sto deset kilometrů severně od hranice, na Route 19, jel do Las Vegas s nákladem videopokerovejch automatů. Rutinní kontrola, náhodou ale měli psa na vyhledávání mrtvol a ten v kamionu upozornil na mrtvou ženu.“

„V přívěsu?“

„Ne, přívěs s těma pokerovejma automatama byl čistej. Tělo našli v kabině. Zavolali na místo oddělení šerifa i FBI.“

„Ztotožnili oběť?“

„Ještě ne. Ten kamioňák říkal, že to byla ilegálka.“

S pomocí psů hledali cizince, kteří nezvládli cestu přes poušť. Nechtěla jsem Maxe popohánět, ale myšlenky mi běžely jako o závod, jak jsem se snažila zjistit, proč mi to vykládá. Odvětila jsem: „Už si vzpomínám. Myslím, že jsem to zahlídla v telce. Rychle to vyšumělo.“

„O to se tak nějak postarala FBI.“

„Ale vždyť jsou to dva týdny.“

„FBI převzala výslechy.“

„Předchozí trestná činnost?“

„Nic. Nikdy nedostal ani dopravní pokutu.“

„Nedáš si dietní colu?“ Přešla jsem otevřenou místností do kuchyně, ani jsem nepočkala na odpověď a vylovila z lednice dvě plechovky. Přitom jsem dál mluvila. „Předpokládám, že seš tu proto, že se mnou ta oběť nějak souvisí.“

Max chvíli mlčel, ale ani pak mi neodpověděl. „Z oběti jsme toho moc nezjistili. Byla mumifikovaná.“

„Čím dál divnější. Smrděla hodně?“

„Ne.“

Přikývla jsem, v duchu jsem si udělala poznámku, že mám koupit celer, a zavřela lednici. „Přiznal se k vraždě?“

„Nejdřív ne. Tvrdil, že to tělo našel kousek od krajnice, že na sobě mělo odraný oblečení, boty už někdo ukradl, prej ilegální přistěhovalkyně, co nezvládla cestu přes poušť. Tvrdil, že ji jenom používal.“

„Používal. Fuj.“ Nic z toho nevysvětlovalo, proč si s tímhle sdělením dával tak načas, natož proč mi to vůbec říká. Tohle si zasloužilo možná telefonát, když by se zrovna nudil v práci, ne mimořádnou návštěvu. Po straně krku mi zacukal nerv. Podala jsem Maxovi colu a otevřela tu svoji, ale pořád jsem se nedokázala přinutit, abych si sedla. „To ještě není sériová vražda, Maxi. Máte jednu oběť a on popírá, že ji zabil.“ Nemusela jsem mu říkat, že z toho kouká nanejvýš těžký zločin čtvrté třídy, zneuctění mrtvého. Jenom chvilka v base. „Nechci znít sebestředně, Maxi, ale co to má sakra společnýho se mnou?“ Usrkla jsem z plechovky.

„Když ten náklaďák prohledali technici, našli ve skrýši alba s výstřižkama a deníky.“ Nyní vážil slova ještě pečlivěji než předtím, pokud to vůbec šlo. „A pohledy.“

Škubla mi ruka a pocákala jsem Janin koberec trochou coly. „Byly adresovaný?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou.

Já pokrčila rameny. „Pohlednice si kupuje spousta lidí. Dokonce i kamioňáci.“

Max se zhluboka nadechl a opáčil: „Všechny ty deníky byly o vraždách na Route 66.“

Route 66, největší případ sexuálně motivovaných vražd v mé kariéře, a neuzavřený. Případ, během něhož jsem přišla o mladou agentku. Stala se vrahovou poslední známou obětí. Byla to jediná oběť, kterou jsme nikdy nenašli. Nechtěla jsem položit tu očekávanou otázku, tu, na niž jsem sedm let toužila znát odpověď. A tak jsem řekla: „Fanoušek. Ten, ten – jak se jmenuje?“

„Floyd Lynch.“

„Možná je to fanoušek.“ Dokonce i sérioví vrazi mají fandy. Nejhorší forma světa celebrit.

„Podle těch deníků to nejspíš fakt byl on. Ví toho hodně, zná jména obětí.“

„Ty byly ve zprávách.“

„V těch denících píše: ‚Přeříz jsem jí achilovku, aby mi neutekla, znásilnil jsem ji, pomalu jsem ji škrtil a cítil, jak jí křupou kosti v krku –‘“

„To taky běželo ve zprávách. Možná si to jenom představoval, přivlastňoval si to.“

„‚– ufik jsem jí pravý ucho.‘“

Verze, kterou jsem si vymýšlela, vzala za své. O téhle vrahově trofeji věděla jenom policie. Žádné z těch uší jsme nikdy nenašli. „To jsme si nechali pro sebe,“ uznala jsem.

„To mi taky řekli.“ Byl čím dál nervóznější, poposedl a odkašlal si. Promluvil tiše a jemně, aby mě uklidnil. To nesnáším. Nikdy to není dobré znamení. „Potom, Brigid, když technici řekli Georgu Manriquezovi, soudnímu lékaři –“

„Já ho znám.“

„– o těch denících, shromáždil fakta případu a porovnal je se svým ohledáním těla z toho kamionu. I když je mumifikovaný, zjistil, že má zlomenou jazylku a přeříznutou Achillovu šlachu, a chybí jí pravý ucho. Je to navlas stejný, celej MO.“

„Mumie v náklaďáku,“ řekla jsem.

Max přikývl. „Úplně jako oběti z Route 66.“

Nedokázala jsem přijít s žádným jiným vysvětlením, a tak jsem konečně položila tu otázku a v očekávání odpovědi se mi rozbušilo srdce. „Je to ona? Ta mumie z náklaďáku, je to ona?“

Odpověď mi přinesla úlevu i zklamání. „Ne. Tělo nepatří Jessice Robertsonové. Aspoň podle Lynche.“

„Aha,“ vydechla jsem, slaboučké a naprosto prázdné aha. Po takové době jsem se dostala tak blízko k tomu, abych ji našla, ale nebyla to ona. Dotápala jsem k polohovacímu křeslu naproti gauči a svezla se do něj, protože se mi podlomila kolena.

A potom Max rychleji než předtím dodal: „Ale tvrdí, že nás k ní může zavíst.“

Ani teď jsem nechtěla věřit vlastním uším. „To se přiznal jen tak?“

„Dostali ho pod zámek a nabídli mu život.“

„Ten hajzl s nima uzavřel dohodu.“ V hrudi se mi rozechvěla houslová struna, kterou jsem už dlouho necítila, a zpěnila se mi krev. „Kde je?“ Byla jsem připravená popadnout tašku a vyrazit.

„Údajně v nějakým opuštěným autovraku. U staré zadní cesty na Mount Lemmon.“

„Informoval už někdo otce?“

Kdoví, jak si všichni mysleli, že budu reagovat? Max už splnil svůj úkol a viděl, že jsem nezačala vyšilovat, a tak se uvolnil a nechal se trochu vcucnout hromadou polštářků. „Neboj. Nejdřív počkáme na potvrzení, ale bylo načase, aby ses o tom dozvěděla ty. Kvůli tomu, žes na tom případu pracovala, chápeš. Mluvil jsem se zvláštní agentkou, co na tom dělá. Laura Colemanová, znáš ji?“

„Setkala jsem se s ní, když jsem sloužila v Tucsonu. Myslela jsem, že vyšetřuje podvody.“

„Po tom, cos odešla, přesedlala na vraždy. Říkala, že bysme tě měli informovat a zapojit do toho i Davida Weisse.“

„David Weiss už o tom ví?“

To jsem zjevně pronesla nabroušeně, Max se totiž s jistou námahou vyprostil z polštářků, sedl si o něco rovněji a opět nasadil uklidňující tón. „Jo. Vzhledem k tomu, že u tohohle případu sestavoval profil vraha, dnes večer přiletí a zhodnotí jeho duševní stav, abysme měli jistotu, že nic nebrání tomu, aby Lynche odsoudili na doživotí bez možnosti podmínečnýho propuštění.“

„Chci vidět to místo, kde ji nechal.“

Než Max stačil odpovědět, zaslechla jsem, že se zvedají garážová vrata, a oba mopslíci seskočili z gauče a pádili uvítat páníčka. Carlo vešel do kuchyně, ještě předtím k nám ale dolehl jeho hluboký hlas všedního života. „Miláčku, Tanqueray měli o deset babek dražší než v Samově klubu, tak jsem vzal jenom pár dalších věcí, osvěžovače dechu pro psy a salám.“ Zarazil se, protože uviděl, že tu sedí i Max a že na něj hledíme, jako by nás přistihl, jak se snažíme něco schovat, což byla svým způsobem pravda.

„Ve Walgreens prodávají salámy?“ podivila jsem se.

„Nazdar, Maxi,“ pozdravil Carlo.

„Čau, Carlo.“

„Děje se něco?“ zeptal se Carlo.

Max otevřel pusu, ale předběhla jsem ho a v Carlově zájmu přepnula do normálního režimu. Byla to bezděčná reakce.

„Všechno je v pořádku, miláčku. Max jenom říkal, že by si potřeboval zahrát poker a zafilozofovat si.“

Třetí

Toho dne, kdy jsem mluvila s Maxem, bylo obětí oficiálně šest, když nepočítám tu novou mumii, kterou našli v náklaďáku. Před Jessikou došlo k pěti vraždám, vždycky se jednalo o dívku ve věku osmnáct až dvacet tři let, nahá těla byla nalezena v ponižujících polohách u krajnice nebo v blízkosti State Road 40. Říkalo se jí Route 66, je to slavná cesta z Chicaga do L. A., něco jako Appalačská stezka, jenom vyasfaltovaná, a pohybuje se po ní hodně turistů, co si chtějí užít vzrušující stopování. Holky, které v průběhu pěti let umřely, už se ale nikomu nepochlubí.

Vrah operoval mezi Amarillem v Texasu a Flagstaffem v Arizoně a každé léto zabil jen jednu. Trávil tak letní dovolenou.

To, že všech pět dívek zavraždil jeden a tentýž člověk, bylo jasné proto, že měl velmi výrazný MO. Přeťal jim achilovku, aby nemohly utéct, znásilnil je (s kondomem, takže žádná DNA), pomalu je zardousil a post mortem jim uřízl pravé ucho, na památku, aby si to později dokázal živě vybavit. Jinou noc potom tělo pohodil u jiné silnice, tak, abychom ho našli, někdy pár kilometrů od místa, kde oběť zřejmě nabral, jindy i sto šedesát kilometrů daleko. Část těchhle informací jsme nepustili do médií, abychom odlišili napodobitele a falešná přiznání, všechny, kteří by chtěli pykat za cizí hříchy nebo přijít ke slávě a neušpinit si ruce. Pár takových se našlo, ale i když znali některé podrobnosti, nevěděli všechny. Proto jsem se Maxe tak vyptávala na Lynche. O uších nám zatím neřekl nikdo.

Vrah vždycky použil auto pronajaté na jiné jméno a pak ho nechal stát někde daleko od oběti. Když se našlo, dalo se snadno poznat, že jde o hlavní místo činu, podle krve na podlaze u spolujezdce, kde jí přeřízl šlachy, a na zadním sedadle, kde ji znásilnil a uřízl jí ucho.

Z těchhle vražd se stala moje posedlost, jak už to u sériových případů většinou bývá. Po druhém mordu jsem měla celý rok co dělat, abych myslela na něco jiného, a vždycky, když se blížilo léto, očekávala jsem další lov napůl se strachem, že se najde nová oběť, a napůl s nadějí, že vraha dopadneme.

Můžete si o profesionálním odstupu říkat, co chcete. Ale v životě nebudete vědět, co je to posedlost, dokud nepřijdete o jednoho ze svých lidí. V životě nepoznáte váhu smrti, dokud neumře někdo, koho znáte.

Kromě toho, že jsem kvůli bolavým zádům přestala pracovat v utajení, byla jsem už příliš stará, abych mohla přesvědčivě ztvárnit stopařku. Ale Jessica, čerstvá absolventka akademie, drobná jako já, zvládla i čtrnáctiletou holku na útěku. Cvičila jsem ji osobně. Já s Weissem. Společně jsme ji naučili, jak poznat šmejda a jak se mu bránit. Toho léta jsem si namluvila, že je připravená vyrazit mezi vlky. Ale byla doopravdy? Nebo jsem toho parchanta chtěla chytit stůj co stůj?

*

Byla to pitomost, ale druhý den ráno jsem se nalíčila rtěnkou.

Carlovi jsem řekla, že jenom pojedu s Maxem na výlet. A tak se pochopitelně zatvářil podezíravě, když o půl sedmé zastavily před domem tři velmi oficiální vozy. Popadla jsem vycházkovou hůlku a obří cestovní tašku s jihozápadními motivy, dost velkou, abych v ní propašovala Mexikánce, ale používanou spíš na nošení lahví s vodou, věnovala Carlovi letmý polibek a vykročila z domu k silnici.

Z místa spolujezdce v prostředním autě vystoupila jako rozbalující se kudlanka nábožná vyšší slečna, oblečená navzdory tomu, že už slunce pěkně peklo, do tmavého obleku běžného pro FBI, a představila se pevným stiskem a takovým tím pronikavým pohledem, který ve vás vyvolá podezření, jestli vám sdělili všechno.

„Vyšetřující agentka, Laura Colemanová,“ řekla. „Hrozně ráda vás zase vidím, agentko Quinnová.“ Potěšilo mě, že mě označila za agentku, i když jsem už nebyla ve službě. V dalším projevu úcty, nebo z toho důvodu, že jsem si do náročného terénu vzala hůlku, mi otevřela zadní dveře. Snad proto, že jsem na sobě měla khaki kapsáče a bavlněnou halenu s krátkými rukávy, a proto, že teplota už se pohybovala nad třiceti stupni, vyměkla a před nasednutím do auta si sundala sako.

Vůz za námi byla dodávka kriminálky. V autě před námi vezli Floyda Lynche. Vím, že jsem neměla, ale než jsem nastoupila do džípu, došla jsem k němu. Za volantem seděl okresní maršál. Spolujezdec stáhl okýnko a vystrčil ruku.

„Royal Hughes, veřejný obhájce,“ představil se.

„To jsem uhádla. Brigid Quinnová.“

Hughes spokojeně blýskl zuby v metrosexuálním úsměvu, s ohledem na okolnosti poněkud umírněném. „Já vím,“ řekl.

To je ale zlatíčko.

Vzadu, za bezpečnostní mříží, v poutech a v oranžovém vězeňském mundúru, seděl Floyd Lynch. Štíhlá, ovšem schlíplá postava, s kudrnatými hnědými vlasy, prohnutým nosem a bolševicky vyhlížejícími brejličkami. Táhlo mu teprve na čtyřicet, ale byl vyžilý. Vypadal spíš jako účetní než jako sériový vrah, jenže to už tak bývá vždycky, ne? Až na ty bezcitné plazí oči, které neskryje ani sebevětší chlapecký šarm, když víte, co hledat. Díval se, jak si ho přes okýnko prohlížím jako hada v zoo, byl na mě stejně zvědavý jako já na něj. Potom naznačil ústy skromný výraz a kývl na mě, načež odvrátil hlavu. Byla jsem v pokušení zaťukat na sklo, ale cítila jsem, že těm dvěma vpředu začíná vadit, jak blízko stojím, a tak jsem si to rozmyslela.

V tu chvíli jsem věděla, že zabil celkem sedm žen, když počítám i tu, kterou našli v kamionu. Mučil je a znásilňoval a díval se jim do očí, dával jim naději, že je nechá žít, a přitom je pomalu škrtil, a teď nám měl ukázat poslední místo činu. Díky téhle drobnosti, tomu, že nás zavede tam, kde se zbavil těla, unikne spravedlivé odplatě za všechnu bolest, kterou způsobil obětem i jejich blízkým. Využije Jessiku Robertsonovou k tomu, aby se vykoupil z trestu smrti. Získá život za to, že ji o život připravil; to by se jí nelíbilo, a mně taky ne.

Chtěla jsem, aby šestkrát chcípl, a pěkně pomalu a v bolestech, jenomže tímhle výletem si ten zkurvysyn zajistí doživotí, a bylo na něm vidět, že je s tím spokojený. Představila jsem si, že přikládám k okýnku pistoli a sleduju, jak se mu spolu s kulkou zarývají do obličeje střepy. Já si toho představuju hodně. Tahle fantazie mi dočasně ulevila od marného vzteku na nespravedlnost našeho právního systému.

Z džípu na straně řidiče vystrčil hlavu Max a ukázal na otevřené zadní dveře. „Pojď, Brigid, klimatizace přestává stíhat.“

Nasedla jsem a zjistila, že vedle mě sedí Sigmund (neboli doktor David Weiss). Podívali jsme se na sebe. Nevím, jak zhodnotil mě, ale on za těch pět let od mého odchodu z washingtonské FBI trochu zestárl. Vousy měl prokvetlé šedinami a neškodilo by, kdyby si oholil uši. Hrudník se mu slil s břichem a musel přejít na košile většího čísla. Ztělesňoval to nejlepší i to nejhorší z doby, kterou jsem strávila v Úřadě, všechny moje noční můry, a měl nejblíž k tomu, co by se dalo označit za přítele.

Vzhledem k tomu, jak se to ve mně mlelo, co dnes uvidíme, jsem ho chtěla obejmout, div že bych ho nerozmáčkla. Jenže za těchhle okolností a v téhle společnosti by se to nehodilo, a tak jsem si jenom zapnula pás a klidným a jemným hlasem pronesla: „Ani nevíš, jak ráda tě zase vidím, Sigi.“

Zamžikal na mě ze vzdálenosti milionu světelných let, oním způsobem, při kterém jsem si vždycky říkala, že je mimozemšťan a všichni v něm vyvoláváme zatracený úžas. Poznala jsem, že chápe, jak se cítím, ale dal si pozor, aby nevyjádřil soucit ani radost, protože věděl, že to jediné bych nesnesla.

„Nazdar, Bodlino,“ pozdravil mě, a už jen proto, že jsme se oslovili přezdívkami, jsem odvrátila zrak a následně se nahnula k přednímu sedadlu.

„Třídílák tu není?“ zeptala jsem se Maxe.

„Nejsou tu kamery,“ opáčil.

Třídílák jsme přezdívali zvláštnímu vyšetřujícímu agentovi z tucsonské FBI Rogeru Morrisonovi proto, jak zarputile nosil nejen oblek, ale i vestu, i když teploty šplhaly vysoko nad třicet stupňů, jelikož se k němu nedoneslo, že vesty vyšly z módy spolu s vycpanými rameny. Maxova poznámka, že tu nejsou kamery, se vztahovala k jeho dobře známé schopnosti vycítit objektivy a ukázat se, pouze když na místo dorazí televizní štáby.

Seděla jsem za Colemanovou, takže jsem neviděla, jestli nějak reagovala na to, že se bavíme na účet jejího šéfa. Max to rozjel a naše malá karavana hrůzy vyrazila k Samaniegskému hřebenu v Catalinském pohoří.

Čtvrtá

Od našeho domu je to na vrchol Mount Lemmonu hodinka a půl jízdy, když se vydáte po pěkné asfaltové silnici na jižním úbočí. Do našeho cíle na staré cestě ze severu to potrvá dýl, protože je samý výmol a vyjeté koleje. Zatímco jsme si to šinuli po Route 79 a objížděli Samaniegský hřeben, Colemanová mlčela. Já zasmušilou náladu neměla, byla jsem jenom napjatá a nedůtklivá. Sigmund taky mlčel, ale příjemněji, koukal z okna na drsnou krásu vysoko položené pouště. Já se v duchu zkoušela z názvů všeho, co jsem viděla, naditců a opuncií, kulovitých kaktusů korunovaných svítivě růžovými květy velkými jako pěst, zelenolistých fouquierií pyšnících se rudými trubkovitými květy a saguar s bílými kloboučky. Ještě před rokem jsem jména všech těchhle rostlin neznala – Carlo mi k posledním narozeninám dal arizonský botanický klíč a dalekohled.

S nevalným úspěchem jsem se pokusila zahájit nezávaznou konverzaci s Maxem a Laurou Colemanovou a potom jsem hovor stočila k místu činu, kde už jsme beztak chtěli všichni být. „Viděls někdy to auto, jak o něm Lynch mluvil? Jak se tam dostalo?“ zeptala jsem se Maxe.

Max na rozdíl od většiny z nás nepochází odjinud. „Když jsem chodil na střední, byl to takovej rituál dospělosti, v noci tam zajít. Nikdo netušil, odkdy tam to auto stojí ani proč. Nejspíš sjelo z cesty a bez převrácení sklouzlo nějakejch devět metrů do vyschlýho koryta. Řidič se nikdy nenašel. Sedávali jsme tam, vyprávěli si duchařský historky, jak se pro něj jednou vrátí, popíjeli pivo, trochu hulili. Víc nevim.“

„A to se nikdy nikdo nepodíval dovnitř?“ podivila jsem se.

„To víš, že jsme se podívali. Taky jsme uvnitř sedávali. Akorát že to už bude přes dvacet let. Děcka tam přestaly chodit, víc je zajímaj počítačový hry. Dokážu si představit, že za posledních patnáct let do toho vraku nikdo ani nenakouk.“

„Komu patřil podle papírů?“

„Jméno si nepamatuju, majitel nebyl z Arizony, a jak jsem řek, nikdy se nenašel ani živej, ani mrtvej. Je to místní záhada.“

Vzápětí začal drkotavý úsek. Colemanová se pokusila říct něco o Lynchovi, ale vzdala to, dostala strach, aby si neukousla jazyk. Já zalitovala, že jsem se před odchodem z domu ještě jednou nevyčůrala.

Téměř beze slova jsme se kodrcali na horu, kde už nebylo takové horko a suchovzdornou údolní vegetaci střídaly borovice.

Přibližně ve dvou třetinách cesty na vrchol Colemanová namířila prst na vůz před námi a ohlásila, že Lynch zvedl spoutané ruce a někam ukázal. Vteřinu nebo dvě nato jsme všichni zastavili v řadě za sebou na úzké krajnici po pravé straně.

Kriminální technici za námi byli pilní jako včeličky, vyložili z dodávky několik menších kusů vybavení a dva pytle na těla spolu s nosítky, aby je mohli vynést z koryta, kam jsme se my ostatní během čekání zadívali. Lynch vysvětlil Colemanové, že si to místo zapamatoval podle tvaru saguara s osmi dlouhými rameny trčícími na všechny strany a jednoho skalního výchozu.

Max představil mě a Sigmunda maršálu Axelu Phillipsovi, což byl chlap těžké boty a velká bouchačka. Phillips odpověděl zdvořile, ale ruku nám nepodal. Bylo vidět, že se soustředí na Lynche, na práci. Když k nám došli technici s vybavením, poznala jsem ve starším z nich Bennyho Cassella, se kterým jsem se seznámila u jednoho případu, a ten mladší pod jeho vedením se představil jako Ray Kdosi. Horko těžko jsem věnovala pozornost komukoli jinému než Lynchovi, ale cítila jsem, že Sigmund sleduje mě.

Svah ke korytu byl strmý a já byla ráda, že jsem si vzala hůlku, protože jsem mohla jemně odmítnout Maxovu nabídku, že mi pomůže, když jsem uklouzla na kamínku. Lynch se zeptal, jestli mu maršál nesundá želízka, ale Phillips odmítl a trošičku naklonil brokovnici, aby ho snáz zabil, kdyby po něm musel střílet a zároveň držet balanc. Doufala jsem, že ji nemá odjištěnou.

První šel Max, po něm Floyd Lynch s roztaženými lokty, aby neztratil rovnováhu, za ním Phillips. Ti tři volili cestu a v závěsu sestupovali Benny s Rayem a po nich já a Colemanová, víceméně husím pochodem. Sigmund se držel vzadu, jako by nás chtěl všechny mít na očích. Jeden po druhém jsme slezli až dolů a našli auto, které muselo sjet z cesty přinejmenším před třiceti lety. Phillips zopakoval, co říkal Max, že prý o něm věděl, že o něm věděli všichni, kteří v téhle oblasti vyrostli nebo tudy víc než jednou projížděli, ale nejspíš se do něj už dlouho nikdo nedíval.

„Pamatuju si, jakej jsme tu po sobě nechávali bordel, všude samý odpadky,“ prohodil. „Vypadá to, že je tu uklizeno.“

Podívala jsem se na vrak. Byl to Dodge Dart ze sedmdesátých let a lak už dávno padl za oběť písečným bouřím a slunci. Pořád jsem si opakovala, je to důkaz, je to jenom důkaz, ale jiný hlas mi v hlavě šeptal, celý ty roky jsi hledala, a ona byla tady.

Ani zblízka toho nebylo moc vidět, okna pokrývala vrstva písku. Benny vytáhl z brašny digitální foťák a ze všech stran auto vyfotil. Potom si s Rayem nasadili latexové rukavice, a jakmile Colemanová přikývla, zkusili otevřít dveře na straně řidiče.

Lynch namířil prst a přitom si pouty zvedl i druhou ruku, jako když se drátkem zvednou paže loutky. „Vona –“

„Nechte chlapy pracovat,“ umlčela ho Colemanová.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Běsni a zuř.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.