Thomas Enger

HORKÁ PŮDA

originální název: Våpenskjold

Vydáno u Gyldendal Norsk Forlag aS, oslo 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Gyldendal Norsk Forlag aS 2014 (all rights reserved.)

© obálka Emil křižka 2015

Translation © alice Týnská 2015

© Moravská Bastei MoBa, s. r. o., Brno 2015

ISBN ePUB 978-80-243-6869-6

ISBN Mobi 978-80-243-6870-2

Prolog

Srpen 2009

Daniel Schyman věděl, že lidé budou o tomto dni mluvit.

Byl to jeden z těch dnů, kdy se na krajnici třpytila tráva a keře. Vzduch byl ostrý a čistý. Nad stromy bylo nebe natolik modré, až z toho téměř bolely oči. Věděl, že právě teď lesy voní syrovostí a chladem, ale postupně vylezou zmije, které si nebudou jisté tím, jaké je roční období. Zanedlouho se větší zvěř ukryje do stínů, kde si bude pochutnávat na vřesu a bobulích, jež začaly dozrávat. A jakmile slunce vystoupá nejvýše, bude cítit teplo a sucho a každý krok v lese, každé kvapné, třepotavé mávnutí křídel bude možné slyšet na velkou vzdálenost. Už jen při tom pomyšlení ho zašimralo.

První dny po Gunillině smrti si Schyman hledal důvody, aby ráno vstával. Děti neměli žádné a přátel poskrovnu. Častokrát ho ticho připoutalo k židli ve světnici a on se prázdným pohledem díval na pole a louku a zaobíral se tím, co víc ještě může život nabídnout chlápkovi jako on.

Mnohdy došel k závěru, že nic, a tato odpověď ho nutila zvažovat, jestli nemá Gunillu následovat na věčnost. Nebylo mu však vlastní se vzdávat, proto se pomalu zvedl ze židle a rozhodl se, že bude dělat to, čeho si v životě skutečně cení. Dny jako tento ho ujistily, že je to správná volba.

Schyman odbočil ze silnice, asfalt vystřídal štěrk, mezi stromy zpomalil, jako kdyby chtěl pozdržet okamžik, aby všechno nezažil příliš rychle. Minul červeně natřenou závoru, trochu ho udivilo, že je už zvednutá, ale nevěnoval tomu pozornost a zaparkoval na rozlehlém prostranství hned u stezky, kudy v zimě vedly osvětlené lyžařské tratě. Totéž udělalo nějaké jiné auto a nemohlo to být dlouho, ve vlhkém štěrku viděl stopy po pneumatikách. Schyman vypnul motor, vystoupil, otevřel zadní dveře a pustil Lexie z vodítka.

Jako vždycky se na ni zadíval, na ocásek, kterým vrtěla sem a tam, na světlo v jejích očích. Dal za ni devět a půl tisíce, ale neexistovala dostatečně vysoká částka, která by odpovídala tomu, jak moc velkou cenu měla. Lexie byla ten nejlepší bígl, vždycky natěšená na procházku, pokaždé měla stejnou radost, když ho viděla – třebaže si jen odskočil do obchodu.

Schyman vytáhl batoh a brokovnici značky Husqvarna, kterou dostal od otce k šestnáctým narozeninám a s níž pak každý podzim vyrážel na lov. I když otec, no, asi nebylo zcela přesné ho tak označovat. Po tom všem, co se Schyman za posledních pár dnů dozvěděl, už ne.

Jen si představte, že je vlastně Nor.

Čím si jeho rodiče – jeho skuteční rodiče – prošli? Co byli nuceni obětovat?

Válka byla ďáblova hra s figurkami, v níž byl člověk v podstatě ponechán napospas svému osudu a z níž zřídkakdy vzešlo něco dobrého. Ačkoliv se Švédsko ve druhé světové válce drželo mimo, bylo přesto ovlivněno tím, co se dělo. Lidé, u nichž vyrůstal, projevili svou pohostinnost, poskytli útočiště a pomoc lidem, které neznali, a nebyli jediní. V Schymanových očích to znamenalo obětovat se pro druhé, ideál, který vždy kladl vysoko, možná nejvýše ze všech ctností.

Schyman se už netrápil ani nebyl sklíčený při vzpomínce na ty, u nichž vyrůstal, které nazýval rodinou, otcem a matkou, v poslední době však hodně hloubal nad tím, jaký by asi byl jeho život, kdyby žili aspoň o trochu déle. V sedmnácti letech zcela osiřel a zůstal mu jen statek a les. Muž, který mu před několika dny zatelefonoval a který by ho měl ještě dnes navštívit, mu pověděl, že pravda o jeho původu mu měla být oznámena při dovršení osmnácti let. Ledacos by mohlo být jinak a také by bylo.

Ale i tak byl se svým životem spokojený. Nějaké peníze navíc by na tom nic nezměnily. A nikdy by to z něho Nora neudělalo. Schyman by zůstal v kraji Värmland ve Švédsku až do své smrti.

Podíval se na auto, které tam stálo. I to bylo norské, písmena LJ byla umístěna přímo nad červeno-bílo-modrou vlajkou – barvy, při nichž se mu pokaždé vybavila ropa a zimní olympijské hry. Nikdy dřív to auto neviděl, ani espézetku nepoznával.

Jestlipak má majitel auta lovecký lístek?

Sice nebylo jisté, že dotyčný je na lovu, ale právě tohle tam většina podnikala, zvláště tak časně zrána. Za svých mladých let by se možná pokusil zjistit, kdo si tam dělá, co se mu zamane, koneckonců to byl jeho les, ale teď už pro něho takové věci nebyly tak důležité.

Schyman připnul Lexie kolem boků postroj a dal se do chůze. Poslední týden vyráželi na lov každý den a jako vždycky ho dychtivě táhla. Rád se jí nechával vést do lesa a přitom poslouchal její dech, hudbu kolem sebe – praskající větvičky pod nohama, třepotání křídel ptáků v letu, šumění mávajících větví, začvachtání sešlápnutého mechu, který se pomalu zvedal jako houba.

Pokaždé ušli kousek, než ji pustil, a vždycky bylo stejně vzrušující zaujmout pozici v krajině, kde předpokládal, že narazí na zajíce. Zpravidla jen pár minut poté Lexie vystartovala. Obvykle nějakou chvíli trvalo, než chytila stopu, jindy se to nepodařilo vůbec, ale takový už je přece lov. Ty okamžiky, kdy věděl, že kořist je nablízku, kdy cítil cval srdce až v krku, kdy záleželo na tom, aby udělal všechno, co nacvičoval, ve správném sledu, co nejpřesněji a nejefektivněji…

Právě tehdy cítil, že žije.

A to následné ticho. To vyvolané napětí.

Neexistovalo nic lepšího.

Byli na cestě zhruba půl hodiny, když se Lexie zastavila a nastražila uši. Ocásek jí ztuhl. Také Schyman zaslechl nějaký praskavý zvuk kdesi v lese. To nemohl být zajíc. Během dobrých šedesáti let, kdy lovil v lesích kraje Värmland, už měl možnost slyšet zajíce v krajině mnohokrát.

Zvažoval, jestli nemá Lexie pustit, ale rychle se rozhodl, že ne. Loňský podzim táhla jeho lesem čtyřčlenná vlčí smečka. Ve Švédsku vlků stále přibývalo.

Lexie přitiskla čumák k zemi a začala znovu tahat za vodítko. Držela hlavu několik centimetrů nad zemí, popošla ze strany na stranu, zatáhla, otočila se, začenichala a zastavila se, lehce natočila uši a začala nanovo. Neslo se to odněkud z lesa, střídavě překonávali vřesoviště a bažinaté prohlubně. Pod botami to čvachtalo.

Zakrátko se znovu zastavila.

Schyman zavolal „haló“, nedostal žádnou odpověď. Ani nic neslyšel. Ne hned. Ale potom zaslechl v bezprostřední blízkosti cvaknutí.

Bleskově otočil hlavu. Zahlédl oblečení, které téměř splývalo s okolím, baseballovou čepici v zelené barvě. Ústí, které mířilo přímo na něj ze zhruba dvacetimetrové vzdálenosti.

Pak se ozvala rána.

Obrovská síla ho odmrštila dozadu. Batoh trochu ztlumil pád, stejně jako borůvčí, ve kterém přistál, a když se týlem zabořil do měkké zeleně, ucítil, jak ho lehce zašimralo na tváři. Nedokázal se však pohnout, zůstal ležet a poslouchal zvuk výstřelu, který se vkrádal stále hlouběji do lesa.

Nato se rozhostilo ticho.

Nebolelo to, dokud se Schyman nesnažil nadechnout – v ten okamžik se mu ústa zaplnila krví. Měl pocit, jako kdyby mu hruď trhal dráp ostrý jako břit. Všiml si, že to teče, teplé a lepkavé, dolů po břiše. Pach byl štiplavý a kovový.

Další větvičky zapraskaly, zvuk se stále víc vzdaloval. Bylo to obtížné, ale usiloval o to, aby udržel oči otevřené.

Schyman slyšel, jak Lexie kňučí, zanedlouho ucítil její čumák na čele a vlhký drsný jazyk na tváři. Pokusil se nadzvednout a natáhnout ruku k její šíji, ale nepodařilo se mu to, místo toho klesl do vřesu tak, že mu Lexie stínila proti slunci, které už se stačilo rozpálit.

Teď to teplo potřeboval.

Daniel Schyman věděl, že lidé budou o tomto dni mluvit. Zavřel oči a cítil, jak se vytrácí světlo.

Gunillo, pomyslel si.

Věčnost čeká.

KAPITOLA 1

Kde je? Kde jen může být?

Nora Klemetsenová měla vztek, především na sebe samu. Neměla na tohle čas. Blížilo se tři čtvrtě na osm, autobus byl hned za rohem.

Přehrabovala se v kabelce, zkontrolovala si, že v ní má mobilní telefon, klíče, karty, na kterých byla závislá. Že se nikdy neponaučí? Že si nemůže nachystat věci večer předem?

Nora vešla do kuchyně, odložila kabelku na stůl, sklonila se tak, až jí šála spadla před oči. Prudce si ji přehodila kolem krku, pod židlí zahlédla kousíček vaječné skořápky, propisku, drobky chleba a malý chomáček z černých vlněných ponožek, které vždycky nosila na doma.

Vstala, sundala si kabát a dlouhou šálu – bylo příliš teplo na to, aby je měla na sobě v místnosti – a přesunula se do obývacího pokoje. Možná ho měla v klíně, když se dívala na televizi potom, co Iver odešel. A pak ho nejspíš odložila, když se šla osprchovat a vyčistit si zuby.

Zvedla polštářky na pohovce, nakoukla pod modrou květovanou deku, pod kterou ležely dálkové ovladače, plazila se po podlaze a pátrala pod světle hnědou dřevěnou sedačkou, kterou si vlastně nemohla dovolit, v rychlosti se podívala pod rohový stolek, na kterém stála lampička a rádio. Ale ani tam neležel.

Že by se dostal pod televizní stolek?

Nora lezla dál po čtyřech, studená dřevěná podlaha byla nešetrná k čéškám, které už byly otlačené. Prozkoumala prach a drobky, které tam ležely jako věčná připomínka toho, jak je to už dlouho, co naposledy pořádně uklidila domácnost, ale to bylo tak všechno, co viděla.

Nora se narovnala, cítila, že se jí trochu točí hlava; ještě nic nejedla – vždycky si vzala tři suché knäckebroty, když šla do práce.

Pokoušela se rozpomenout, co dělala předchozí den. Nebylo toho mnoho. Noviny v posteli, pozdní snídaně na pohovce před televizí, hodinová procházka tam a zpět podél řeky, večeře s Iverem, večer, kdy se pozvolna snažila myslet pokud možno co nejméně.

Kdepak, včera ho nedržela.

Nora znovu přistoupila ke kuchyňskému stolu, otočila kabelku dnem vzhůru a silně s ní zatřepala, až se z ní vysypaly mince, gumičky do vlasů, účtenky a prachem obalené pastilky, na stole přistál dokonce i pár rukavic, který postrádala od jara. A tam, pod proděravělou rukavicí, ležel.

Míček.

Položila na něj ruku a na okamžik se posadila, lehce ho sevřela, otáčela s ním pořád dokola, až se všechny třpytky uvnitř roztančily a vířily dokola. Když se zastavily, uviděla srdce a šíp a otisk jeho zubů – jako kdyby se Jonas pokoušel rozkousat míček na kousíčky, nevědomý si následků, jaké by to mohlo mít, kdyby se mu to skutečně podařilo. Špína a třpytky na rtech, na svetru, na zemi.

Ve skutečnosti to nebyl míček, nýbrž kulička z neobyčejně tvrdého plastu, ale Jonas ji kategoricky odmítal nazývat jinak. Tak to byl míček.

Nora nedokázala snést tu myšlenku a vzpomínku, zvedla se a dala míček do kabelky, znovu na sebe navlékla kabátek a šálu a postavila se před velké zrcadlo v předsíni. Obrala pár vlasů, které pevně ulpěly na rukávu, lehce si upravila ofinu, uhladila několik záhybů na kabátku a přehodila si kabelku přes rameno.

Tak.

Teď mohl den začít.

Venku byl podzim.

Nora měla vždycky ráda tohle roční období, kdy bylo všude tak pošmourno a mokro, že zbývalo jen zavrtat se doma pod deku a libovat si ve všech činnostech, jimž se člověk na pohovce může věnovat. Zrovna v tomhle ohledu byla stejná jako Henning. Pokud si mohl najít nějakou omluvu pro to, aby nemusel chodit ven, s výjimkou práce samozřejmě, pak si ji našel. V televizi běžel dobrý film nebo seriál, dlouho nezatopili v krbu, měl rozečtenou napínavou knihu, snažil se prokousat všemi novinami, které minulý týden nestačil přečíst.

Bylo toho hodně, co se jí na Henningovi líbilo. Jeho humor, pohotové komentáře. Ale nešlo jenom o to, co řekl, udělal nebo jaký byl. Šlo především o to, co viděla v jeho očích. Přestože měla krátké vlasy a pihy a pokaždé, když si kýchla, vyděsila všechno živé, přestože v momentech, kdy byla opilá a rozškytala se, připomínala ropuchu, třebaže hubovala a třískala dveřmi, když po sobě nevrátil pohovkové polštářky na místo nebo neuklidil čisté nádobí z odkapávače, jeho oči se nikdy nezměnily. Jeho pohled říkal, že se nic neděje, že by stejně žádnou jinou nechtěl.

Nora vyrostla v rodině, která se každé dva roky stěhovala, protože její otec pracoval v armádě. Bylo obtížné najít někde klid, bylo složité navázat přátelství, která by vydržela, Nora až do dospělosti pociťovala stesk. Navíc nebyla nijak zvlášť dobrá v udržování přátelství, když už nějaké vzniklo. Zřídkakdy to byla ona, kdo zavolal nebo převzal iniciativu k setkání.

Henning byl všechno, co si kdy přála, domov, partner, přítel, s nímž sdílela prchavé i vážné myšlenky. Ten, ke komu mohla být zcela upřímná, aniž by se obávala následků. A bylo to naprosto perfektní, dokud byli jen oni dva.

Pak přišel Jonas.

A na začátku chlapeček umocnil její pocity. Byli rodina s velkým R. Líbilo se jí být doma a kojit ho, vidět ho růst. Nicméně Henning nebyl zrovna moderní muž, nebyl ten typ, který by se dobrovolně ujal praní prádla a přebalování, ne vždy chápal, co je důležité pro dítě nebo rodinu. Zvláště první rok se pohroužil do práce, v noci spával v jiné místnosti, protože přes den musel být ve formě, víkendy a volný čas trávil odpočinkem a pročítáním novinek a v neposlední řadě se věnoval svým informátorům. Nora ho musela žádat o to, aby vzal Jonase v kočárku na procházku, aby si tak mohla dopřát tolik potřebnou hodinku spánku.

Láska a přátelství uvadaly, ráno se míjeli v koupelně jako cizí lidé, komunikovali spolu téměř výhradně prostřednictvím esemesek a pokaždé jen o praktických, každodenních záležitostech. Opory, po nichž v životě toužila, se zbortily. Stěhování bylo opět na spadnutí. Když mu vyjádřila své potřeby, slíbil, že se polepší, ale netrvalo to nikdy ani týden a všechno bylo zpátky ve starých kolejích.

Odloučení bylo jakési volání o pomoc, v každém případě doufala, že si to tak Henning vyloží, jenže on byl čím dál víc naštvaný a smutný a poněkud nedůvěřivý – neustále ji obviňoval z toho, že si našla někoho jiného. Stávalo se, že ho vídala před činžovním domem, do kterého se nastěhovala, jak popochází s cigaretou v ruce sem a tam a přitom pokukuje k jejím oknům.

Podíleli se samozřejmě na Jonasově výchově, ale pak nastal den, na který ani jeden z nich nedokázal pomyslet nebo o něm mluvit, a nic už nemohlo být jako dřív. Oba věděli, že kdyby se jim podařilo najít způsob, jak žít společně, byl by Jonas pořád naživu. Nemohli se podívat jeden druhému do očí. Rozvod bylo jediné rozumné řešení, ačkoliv také znamenal smutek a porážku, kterou nikdy nedokázala zcela přijmout.

Život však musel jít dál a v době, kdy potřebovala něco, čemu by se zasmála, něco, co by ji přivedlo na jiné myšlenky než na Jonase a Henninga, potkala Ivera. Byl schopný objevit se v neděli ráno a vytáhnout ji do zátoky Vippetangen, odkud vyrazili loďkou na některý z ostrůvků. Nebo ji vzal s sebou na bowling, ji, která se nikdy nijak zvlášť nezajímala o podobné hry, ale pak sama musela připustit, že to vlastně byla docela legrace. Ivera také klidně napadlo, že jí bude po večerech předčítat knihu, občas nahý, když nebylo nic v televizi, na co by se měli chuť podívat.

Iver byl dost jiný. Ano, měl ji rád, dokonce ji měl rád hodně – tím si byla jistá –, ale v jeho očích nebyl žádný žár. Napadlo ji, že je možná chyba porovnávat Ivera s Henningem nebo Henninga s Iverem, ale tak už to prostě je, když člověk uvažuje, jestli si v životě dobře vybral – což byla otázka, která se znovu ohlásila po včerejší večerní hádce s Iverem.

Ačkoliv hádka nebylo možná to správné slovo. Předpokladem hádky je, že se dva lidé na něčem neshodnou a dají to najevo. Iver neříkal nic, jenom si mumlal nějaké slabiky do svého tři dny starého strniště a pak najednou odešel k sobě domů, aniž by ji objal, políbil nebo udělal něco, co by jí napovědělo, co si myslí o tom, co mu právě řekla.

To byl celý Iver, vyhýbat se, když šlo o něco vážného. Nikdy se mu nehodilo bavit se o něčem jiném než o zcela neškodných věcech. A když už se jí ho podařilo zatlačit do kouta, byla jeho odpověď pokaždé stejná: „Musíme o tom mluvit zrovna teď?“

Jako kdyby se měl ten správný okamžik nějakým zázračným způsobem zničehonic objevit.

Že se choval tak, jak se choval, byla asi dostatečná odpověď, pomyslela si Nora. A když se teď po nemocenské znovu postavil na nohy, věděla, jaké to bude. Dlouhá odpoledne, po večerech piva s informátory, podle toho, jak je to zrovna třeba, jedna či dvě pracovní záležitosti, které prostě musí dokončit, a snaha vyhnout se všem možnostem, aby si spolu sedli a popovídali si. Ale v určitém okamžiku bude přece jen muset něco říct. Stejně jako ona bude muset říct něco Henningovi.

Jak to udělá, neměla nejmenší tušení.

Ulice byly celé vlhké, na zemi u krajů obrubníků ležely mrtvé žluté lístky jako matné vzpomínky na uplynulé léto. Zatím je světlo ráno neopustilo, ale ve vzduchu byl zlověstný chlad, závan zimy, který Noru přinutil, aby se více zachumlala do kabátku. Vyhlížela po Uelandově ulici autobus, stoupla si na zastávku a podívala se na hodinky. Třicet pět minut do ranní porady. To znamenalo, že brzy bude muset najít něco, o čem by napsala.

„Počkej, pomůžu ti.“

Nora vešla rychlými kroky do prostor redakce Aftenpostenu. Birgitte Kråkenesová stála zády k ní a shrbená se pokoušela umístit plnou nádrž vody na vršek světle modrého plastového zásobníku. Birgitte byla první tvář, s níž se lidé setkali, když navštívili redakci novin.

„Jé, moc děkuji,“ řekla a otočila se k Noře. „Tohle váží snad tunu.“

Nora okamžitě přiskočila a společně tu orosenou průhlednou plastovou nádrž zvedly na místo. Birgitte znovu poděkovala a usmála se.

Jako recepční byla vždycky elegantně oblečená, ve tváři měla neustále ochotný výraz bez vrásek, z čehož Nora bledla závistí. Birgittina pleť měla zcela specifickou záři, nádech léta nebo něčeho svěžího jako máta, po čem Nora musela zapátrat hluboko v paměti, aby to našla i u sebe. A nejhorší na tom bylo, že Birgitte byla jen o pár let mladší, dokonce měla dvě děti. Ale všem, kteří zavítali do redakce novin, příjemně nastartovala návštěvu. Nora ji nemohla nemít ráda.

„Mimochodem, máš návštěvu,“ řekla Birgitte a posadila se na hladkou židli za přepážkou recepce.

„Tak brzy?“ podivila se Nora a ukořistila si ranní vydání novin, které leželo čerstvě vytištěné ve stozích před ní, zběžně přelétla titulky na přední stránce. Birgitte přikývla a posunula si silné, kaštanově hnědé brýle výše po kořeni nosu.

„Sedí na tvém pracovním místě.“

Nora natáhla krk. Nějaký muž tam seděl s nohou přes nohu a neúnavně se rozhlížel kolem. Měl na sobě tmavé oblečení, které k němu pasovalo. Neupravené polodlouhé vlasy byly černé, místy s náznaky šedé.

„Jak se ten chlápek jmenuje?“

Birgitte nakoukla do papíru před sebou.

„Hugo Refsdal,“ řekla a zvedla pohled.

„Nic mi to neříká,“ odpověděla Nora. „Nezmínil se, čeho se to týká?“

Birgitte zakroutila hlavou a současně pokrčila rameny.

„Dobře,“ řekla Nora. „Pěkný kabátek. Je nový?“

Birgitte se usmála a sklopila oči na šedočerné sáčko.

„Nový? Mám ho už dlouho.“

„Každopádně je pěkný,“ pochválila ho Nora.

Birgittin úsměv trval do okamžiku, než na ústředně zazvonil telefon. Jednou rukou uchopila sluchátko a druhou mávla na Noru.

Nora se vydala dál do redakce, do místnosti, která byla zařízena stejně bezpohlavně a jednotvárně jako každá jiná redakční místnost, do níž během své téměř desetileté novinářské kariéry zavítala. Byly tu koberce, obložené stěny, konferenční místnosti s prosklenými okny a změť kabelů a monitorů. Nejnovější výkřik technologického vývoje, pětasedmdesátipalcová televizní obrazovka, byl přirozeným shromaždištěm uprostřed místnosti, zvláště když byl sport. A ten byl přece neustále.

Kývla na kolegy, kteří už byli na místě, uvítalo ji nepřetržité otravné vyzvánění telefonů a stoupající a klesající hlasy, ale zaměřila se na muže, který vstal, když viděl, že se k němu blíží.

„Dobrý den,“ pozdravil ji z několikametrového odstupu a vykročil k ní s nataženou rukou. „Nikdy jsme se nesetkali, jmenuji se Hugo Refsdal. Jsem Heddin manžel.“

Nora mu stiskla ruku. Byla lepkavá.

„Heddin?“ zeptala se, stáhla prsty k sobě a co nejdiskrétněji se otřela vzadu o kalhoty.

„Hedda Hellbergová.“

Nora se zarazila.

S Heddou byla v kontaktu naposledy v době studií, když spolu sdílely maličký byt ve čtvrti St. Hanshaugen. Nora si nemyslela, že se Hedda stala novinářkou, každopádně pod žádným článkem nikdy neviděla její jméno.

„Ach ano,“ řekla Nora nakonec. „Hedda.“

Nora měla na to období mnoho pěkných vzpomínek. Každý den byl doslova řečeno večírek; neexistovaly žádné hranice pro to, čím by mohly být, a ona brzy pochopila, že chce s novinařinou pokračovat, ať už v rádiu, v televizi nebo v tradičnějších médiích. Představovala si, že bude přinášet zpravodajství o válkách a katastrofách, nořit se do problémů a klást kritické otázky, odhalovat pravdu, že se stane chytřejším člověkem a možná se jí při tom podaří udělat trochu chytřejší i ostatní lidi. Chtěla pro někoho něco znamenat.

Skutečnost se ukázala být naprosto odlišná. Když už Noře čtenáři napsali, bylo to proto, aby poukázali na nějaké faktické chyby, nebo jí zpravidla vynadali. Lidem jednoduše nechyběl stud, když se mohli ukrýt za klávesnici.

Nebylo snadné odhadnout, co Heddin manžel chce, ale Nora pochopila, že něco není v pořádku.

„Nemohli bychom si někde popovídat?“ zeptal se. „Nechce se mi sedět tady a…“

Spolkl pokračování, když je míjel novinář z oddělení zahraničních zpráv. Refsdal ho sledoval pohledem, dokud nebyl dostatečně daleko. Nora získala pocit, že Heddin manžel se může kdykoliv rozplakat.

„Ano, samozřejmě,“ řekla Nora. „Můžeme jít tamhle,“ navrhla a ukázala ke stálé zasedací místnosti středních vedoucích pracovníků. Refsdal rukou udělal gesto, jako by jí říkal „až po vás“. Nora odložila kabátek, vzala si mobilní telefon a vykročila.

„Dáte si šálek kávy?“ zeptala se ho přes rameno.

„Ne, díky.“

„Sklenici vody nebo tak něco?“

„To je dobrý, děkuji, pil jsem dost, než jsem sem ráno přišel.“

Nora pokračovala v chůzi, pokyvovala a zdravila nově příchozí kolegy a zároveň přemýšlela, o čem s ní chce Refsdal mluvit. Následoval ji s odstupem pár metrů, když kličkovali mezi židlemi a stoly do zasedací místnosti, která zářila ikeáckou žlutou a ve které stál uprostřed podlouhlý stůl pokrytý několika dnešními novinami.

Posadili se na židle s červeným potahem.

„Tak,“ odtušila Nora, naklonila se dopředu a sepnula ruce. „S čím vám můžu pomoct?“

Přestože Refsdal vypadal, že je vděčný za její přímost, i tak se potýkal s tím, jak začít. Pohledem bloudil po místnosti. Také on si propletl prsty, pak je zase dal od sebe a rozprostřel je před sebe na stůl.

„Víte, kdo je Oscar Hellberg?“ zeptal se nakonec.

Nora se zamyslela.

„To je Heddin otec, ne?“

„Byl to Heddin otec,“ upřesnil Refsdal. „Zemřel před necelými dvěma měsíci na rakovinu plic, ačkoliv za celý život nevykouřil jedinou cigaretu.“

„To je mi líto,“ řekla Nora.

S Heddiným otcem se setkala jednou, když přijel do Osla navštívit dceru. Protože Nora byla Heddina spolubydlící, vzal je obě do města na jídlo. Pamatuje si ho jako skvělého chlapíka, dobře oblečeného fešáka s nelíčeným zájmem o lidi, které potkal. Zejména o číšnice.

„Hedda to nesla velmi těžce,“ pokračoval Refsdal, uchopil pero, které leželo před ním, a sundal z něj plastový vršek. „Poslední týdny otcova života vysedávala u jeho lůžka ve dne v noci.“

Refsdal změnil polohu na židli, semkl prsty kolem pera, jako kdyby to byl nůž.

„I když byla připravená na to, že Oscar zemře, brala to strašlivě těžce, když se to skutečně stalo. Stále víc se vzdalovala. Máme spolu syna, se kterým skoro nekomunikovala.“

Nora postřehla, že Refsdal hovoří o Heddě v minulém čase.

„Když za mnou pak o pár týdnů později přišla s tím, že chce na nějakou chvíli odjet, aby si dopřála odpočinek, jak se nechala slyšet, tak jsem si říkal: Výborně! Cokoliv, co bude potřeba, jen ať je zase jako dřív.“

Refsdal nasadil zpátky plastový vršek a poškrábal se perem spěšně ve vousech na bradě.

„Trochu mě překvapilo, když mi oznámila, že pojede do rekreačního střediska v Itálii a že tam pobude tři týdny, ale člověk asi potřebuje čas, aby se vzpamatoval, co já vím. Tak jsem si pomyslel: ano, ano. Ať má ty tři týdny, pak uvidíme, jak to půjde, až se vrátí domů.“

Refsdalovi chvíli trvalo, než pokračoval. Nora si prohlížela jeho oči, vypadalo to, že hledají rozličné body na zdi. Ani jednou nemrkl, dokud se mu oči nezaleskly.

„Říkala, že chce mít naprostý klid – nechtěla s sebou ani mobilní telefon. Nedovolila nám, abychom jí tam volali, chtěla tam být o samotě a dát se dohromady. Vlastně taky chtěla jet sama vlakem na letiště, ale já jsem prosadil, že ji aspoň odvezu. Tak jsem to udělal, odvezl jsem ji na letiště Gardermoen, a když jsem se s ní loučil, řekla, že mě miluje, že nás miluje, naši rodinu. Dokonce se i usmála, poprvé po dlouhé době. Měl jsem samozřejmě velkou radost, myslel jsem si, že to bude naprosto v pohodě. Jenže…“

Refsdal si druhou rukou prohrábl vlasy, pohyb, který jí připomněl Ivera. Vždycky tohle dělá s vlasy – jako kdyby občas potřebovaly provětrat.

Refsdal pokračoval: „Když ty tři týdny uplynuly, jel jsem na Gardermoen, abych ji vyzvedl. Dokonce jsem ten den uvolnil Henrika ze školy, aby tam byl, až maminka přijede domů.“

Odložil pero na stůl, sepnul ruce.

„Ale Hedda v letadle nebyla.“

V místnosti se rozhostilo naprosté ticho.

„Čekali jsme samozřejmě věčnost, hledali jsme ji po celém letišti, pokoušeli jsme se hovořit s lidmi, kteří mají na starosti seznamy cestujících a takové věci, jenže ti nemají dovoleno cokoliv sdělovat. Proto jsem zavolal do Itálie do rekreačního střediska, o kterém říkala, že v něm bude bydlet. A pak už to začalo být vážně podivné.“

Nora se lehce naklonila nad stůl.

„Paní, se kterou jsem mluvil, mi řekla, že o Heddě nikdy neslyšela a že si v tom středisku žádný pobyt nezarezervovala.“

Refsdal si pohrával s prstenem.

„Dovedete si představit, jaké myšlenky to ve mně vyvolalo.“

Nora pomalu přikývla.

„Obvolával jsem všechny lidi, které znám, vyptával jsem se jich, jestli se jim Hedda neozvala. Ale když všichni odpověděli záporně, nezbylo mi nic jiného než zavolat na policii.“

„Kdy jste to udělal?“ zeptala se Nora.

„Před jedenácti dny.“

Nora zalitovala, že si s sebou nevzala poznámkový blok.

„Ale myslím, že v novinách jsem o tom nic neviděla.“

Refsdal se na ni podíval a rezignovaně se usmál.

„Heddině rodině vždycky záleželo na pověsti,“ vysvětlil. „Nechtěli, aby se o tom psalo v novinách. Mysleli si, že se Hedda třeba sama od sebe zase objeví, a tak se chtěli vyhnout následným nepříjemným otázkám. Jenže teď už uběhlo jedenáct dnů a pořád od Heddy nemáme jedinou zprávu.“

„Takže Hedda je ve skutečnosti pryč něco přes měsíc?“

Refsdal přikývl.

„A co s tím tedy policie udělala?“

„Dělají asi, co můžou,“ řekl a přitom ztěžka vydechl. „Zjistili, že vůbec neseděla v letadle v 9:50 do Milána ten den a že veškeré stopy po ní končí na letišti Gardermoen. Od té doby, co jsem se s ní v to ráno před odletovou halou rozloučil, ji nikdo neviděl.“

Nora ho zamyšleně pozorovala.

„Co třeba bezpečnostní kamery na letišti?“

„Jsou jich tam samozřejmě stovky a celou dobu se to zaznamenává. Ale jestliže policie nepožádá o relevantní nahrávky v průběhu sedmi dnů, jsou smazány.“

„A protože je pryč už tři týdny, tak…“

„Tak už neexistují žádné záznamy,“ dokončil Refsdal. „Rozhodně ne z Gardermoen.“

„Ale policie nezveřejnila žádnou zprávu o pohřešování?“

Nora vlastně znala odpověď na tuto otázku. Policie s takovými případy raději nechodí do médií, když existuje silné podezření, že pohřešovaný buď spáchal sebevraždu, nebo s někým utekl. Mediální publicita by vždycky ztížila návrat.

„Ne,“ odpověděl Refsdal a sklopil zrak.

Nora se zamyslela.

„Takže vzhledem k tomu, jak byla po otcově smrti deprimována, je závěr policie takový, že si vzala život?“

Refsdal zvedl nepatrně hlavu a přikývl.

„Nevím, jestli vám to Hedda někdy vyprávěla,“ řekl a rukávem košile se lehce osušil pod vlhkým nosem. „Ale Heddina teta někdy v devadesátých letech zmizela. Všichni dospěli k názoru, že i ona spáchala sebevraždu.“

Nora si vzpomínala, že Hedda o své tetě Ellen mluvila.

„Nejspíš proto si všichni myslí, že Hedda udělala to samé,“ řekl Refsdal. „Že to tak nějak patří k rodině.“

„Ale vy nevěříte, že se stalo něco takového?“

Refsdal znovu uchopil pero před sebou.

„Proto jste asi tady?“ pokračovala Nora. „Chcete, abych o ní napsala?“

Znovu sklopil zrak. Dlouho otálel, než ze sebe vysoukal: „Hedda a já jsme si kdysi trochu povídali o chytrých lidech.“ Při vzpomínce se něžně usmál. „Jestli jsme potkali někoho, komu jsme záviděli, protože byl chytrý.“

Slabě zakroutil hlavou, přestože se nadále usmíval.

„A Hedda řekla, že nikdy nepotkala nikoho, kdo by byl chytřejší než vy.“

Refsdal se na ni podíval. Nora opětovala pohled, než jí došlo, co vlastně řekl.

„Než já?“

„Takhle to řekla. A vaše jméno mi utkvělo v paměti, obě máte přece ibsenovské jméno.“

Nora zrozpačitěla, rychle se však usmála, vzpomněla si, jak jeden večer vydatně popíjely červené víno a pak si z nějakého důvodu začaly povídat o Ibsenovi. Už pěkně podroušené si našly každá svůj příklad z Heddy Gablerové a Domečku pro panenky a pak se pokusily vést hovor pouze za pomoci replik svých jmenovkyň.

Krásné vzpomínky.

„Myslel jsem si, že byste se na to třeba mohla trochu blíž podívat,“ pokračoval Refsdal. „Přece jen jste ji taky znala a navíc jste novinářka. Umíte mluvit s lidmi jiným způsobem než já.“

Nora pomalu přikývla a současně se zamyslela.

„Co na to říká zbytek její rodiny? Shodli se na tom, že je to cesta, kterou se vydat?“

„Nevědí, že jsem tady.“

Nora vysunula bradu.

„A je jedno, co si myslí. Henrik a já jsme její nejbližší, my jsme její rodina a musíme zjistit, co se s ní stalo. Jestli je Hedda mrtvá, rád bych měl nějaký hrob, na který bych mohl chodit. Předpokládám, že zrovna tuto potřebu sdílím se zbytkem rodiny.“

Uprostřed stolu stál zpola plný džbán s vodou a vedle plastové pohárky naskládané do komínku. Refsdal se zvedl a natáhl se po vodě, nalil si do pohárku a podíval se na Noru, jestli si dá taky.

„Myslím, že je to ze včerejška,“ prohodila.

„To nevadí,“ řekl a rychlými doušky pohárek vyprázdnil.

Nora pokračovala: „Co mobilní telefon a datový provoz potom, co Hedda zmizela? Předpokládám, že policie to asi prověřovala.“

Refsdal polkl a zase se posadil.

„Žádná aktivita od té doby, co zmizela,“ řekl a otřel si rukou ústa.

„Co peníze? Vybrala nějakou částku, než zmizela?“

Zakroutil hlavou.

„Ptal jsem se jí, jestli by si před cestou neměla vybrat nějaká eura, ale odpověděla mi, že to přece může udělat až na místě, tedy v Itálii.“

Očividná lež, problesklo Noře hlavou a pociťovala velkou zvědavost, proč Hedda lhala o cestě, na niž se nikdy nevydala, zvlášť když krátce nato zmizela.

„Takže po Heddě není doteď jediná elektronická stopa ode dne, kdy jste ji odvezl na letiště?“

Refsdal mlčky zakroutil hlavou.

Nora aktivovala displej mobilního telefonu, viděla, že do začátku ranní porady zbývají čtyři minuty. Nadechla se a řekla: „Musím k vám být upřímná, Hugo. Na první pohled je toho hodně, co nasvědčuje tomu, že závěry policie jsou správné. Žádný e-mail, žádný pohyb na jejím účtu…“

„Není možné, že smrt jejího otce by ji natolik položila.“

Refsdal znovu vstal. Jeho tváře se rozhořely doruda.

„Oscar byl přece dlouhodobě nemocný, a nejde jen o to. Hedda má syna, kterého by dobrovolně neopustila, tím jsem si stoprocentně jistý.“

Nora se na něho podívala soucitnýma očima.

„Chápu, že si děláte naděje, pane Refsdale, ale…“

„Tady nejde o naděje,“ přerušil ji. „Pomalu jsem se začal smiřovat s tím, že Heddu nikdy nezískám zpátky, ale musím dostat odpověď na to, co se s ní stalo.“

Nora také vstala.

„Co tedy myslíte, že se mohlo přihodit, když si očividně nemyslíte, že zmizela dobrovolně? Unesl ji někdo z Gardermoen před očima potenciálně vzato tisícovky svědků?“

Přes sklo dovnitř nakukoval první pracovník středního vedení.

„Nevím,“ odpověděl Refsdal tiše. „Opravdu netuším. Vím jen to, že Henrikovi nemám co rozumného povědět každý večer, když se uloží a vyptává se, kde je maminka.“

Nora se na něho podívala, uměla si představit, jak mu je, a stejně tak neuměla. Dva roky měla co dělat, aby se pokusila pochopit, že Jonas je mrtvý. Přestože věděla, že se předtím něco stalo a že to souviselo s Henningem, nedokázala se nikdy přenést přes ten ochromující žal. Nedokázala nemyslet na vinu – nebyla to ničí vina a byla to vina všech. Nic už Jonase nevrátí.

„Co kdybychom to udělali takto,“ navrhla a vzala ze stolu mobilní telefon. „Napíšu článek o Heddě, určitě se mi podaří opatřit to dobrým palcovým titulkem na internetu i v papírové podobě, a vyzvu lidi, kteří v ten den byli na letišti Gardermoen, nebo vlastně kohokoliv, aby mě kontaktovali, pokud ji ten den viděli nebo něco vědí. Třeba se něco objeví.“

Refsdal energicky přikývl.

„Ale ještě než to udělám,“ řekla Nora a zpříma na něho pohlédla, „potřebuji vědět, jestli jste na to stoprocentně připravený. Palcový titulek bude představovat určitý tlak na všechny, kteří vás znají, i na vašeho syna. Ostatní média vás budou pravděpodobně také kontaktovat. Jste na to připravený?“

Refsdal se na ni tvrdě podíval, sevřel pěsti, až mu klouby zbělaly.

„Jsem na to připravený. A jsem připravený se porvat se vším, co přijde, pokud mi to dá odpověď, se kterou se můžu pokusit žít dál.“

„Dobře,“ řekla Nora a udělala první krok ke dveřím. „Jste tady autem?“

„Co?“

„Přijel jste sem dneska autem?“ zeptala se přes rameno.

„Ano, já…“

„Fajn,“ utrousila a položila ruku na kliku. „Pojďme se projet. Jenom si nejdřív dojdu pro foťák.“

KAPITOLA 2

Nablýskaná škodovka nehlučně vyjela na silnici. Za okénky ubíhala pole, plochá a zlatavě hnědá, stromy podél silnice nad Gjelleråsen k Nittedalu byly tmavě zelené a smutné, nad nimi visely monotónně šedé mraky. Nora měla pocit, že se kdykoliv může rozpršet, a stejně měla potřebu být venku na vzduchu a nikoliv v uzavřeném prostoru auta, ve kterém jí vůně staré vody po holení a pohled na zapomenutý dětský svetřík způsobovaly nevolnost.

Pomáhalo myslet na Heddu.

„Povyprávějte mi o její rodině,“ požádala ho, když se po levé straně objevil velký obchodní dům, před nímž stály palety s výrobky zabalenými do igelitu. Refsdal přejel palcem po malém kolečku na volantu a ztlumil tak zvuk rádia.

„Kolik toho víte z dřívějška?“ zeptal se.

„Vlastně nic moc. Hedda nikdy o své rodinně nijak zvlášť nemluvila. Ale vím, že byli docela bohatí, měli nějaké jmění, a dokonce erb, pokud se nemýlím.“

Refsdal přikývl, položil ruku na řadicí páku. Snubní prsten slabě cinkl.

„Nejsou šlechtici nebo tak něco, Heddin pradědeček koupil erb krátce po válce.“

Obrátil oči v sloup.

„A to jde?“

„Ano, advokát Hellberg se o takové věci trochu zajímal.“

Nora pomalu přikývla.

„Ale říkal jste, že Heddin otec je mrtvý. Žije ještě její matka?“

„Ovšem,“ řekl Refsdal. „Unni je naživu, o tom není žádných pochyb.“

Auto nepatrně zrychlilo.

„Oscar a Unni spolu neměli zrovna nejlepší vztah,“ řekl. „Každý měl svoji ložnici, mimo jiné. Na prázdniny a tak nikdy nejezdívali společně. Myslím, že ke konci ani nijak zvlášť nechodila do nemocnice. Tvrdila, že na to nemá sílu, jako kdyby na ní ulpívala největší vina.“

Po pravé straně míjeli návěs jen v několikacentimetrové vzdálenosti. Nora měla pocit, že se na ně může kdykoliv převrátit.

„Kde pracuje?“

„Máte na mysli Unni, nebo Heddu?“

„Obě,“ řekla Nora a začala se dloubat do roztřepeného nehtu.

„Hedda se už několik let věnuje dovozu vín,“ řekl Refsdal. „Na volné noze. Unni jistou dobu pracovala v rodinném podniku – vedla účetnictví –, ale teď je vdova na plný úvazek. Se vším, co to obnáší.“

Opět obrátil oči v sloup.

„A rodinný podnik, to je…“

„Realitní kancelář Hellberg. Spravují obrovské majetky po celém kraji Vestfold jako developeři i jako makléři. William, Heddin starší bratr, je šéfem obou odvětví firmy.“

Auto projelo kolem nablýskaného mercedesu s bílým obytným motorovým člunem na přívěsu za sebou. Peníze na kolech, pomyslela si Nora, nemohla si vzpomenout, kdy naposledy byla na palubě nějaké lodi.

„Hedda nikdy neměla zájem tam pracovat?“

„Je dost možné, že ano, ale Hedda – no, ona by nejraději byla sama sobě šéfem, jestli chápete, jak to myslím. V každém případě se chtěla pokusit dělat věci podle sebe.“

Noře se vybavila jedna vzpomínka. Ve škole dostali při hodině úkol napsat čtyři věty, které by shrnovaly obsah tiskové zprávy z ministerstva zahraničí. Jedna norská rodina se stala účastníkem nehody v Thajsku a Hedda trvala na uvedení jména mluvčího místní policie – které by Norům nic neříkalo a zapomněli by ho v témže okamžiku, kdy by ho uslyšeli –, ačkoliv stačilo jen „mluvčí policie v Bangkoku“. Když vyučující poukázal na to, na čem se všichni ostatní ve třídě shodli, odmítala to Hedda akceptovat, vyřítila se naštvaně ze třídy a ukázala se až druhý den.

„Jak jí šly obchody?“

Refsdal na to pokrčil rameny.

„Dovoz vína je těžká záležitost,“ začal. „Rozhodla se začít s tím po jedné dovolené, kterou jsme strávili v Itálii. Popíjeli jsme tam víno, které si naprosto zamilovala, ale které nebylo možné doma sehnat. Tak to pojala jako své životní poslání, dostat ho do základního sortimentu ve Vinmonopolu. A taky se jí to podařilo, ale pár špatných recenzí v některých novinách v hlavním městě vedlo k tomu, že za půl roku bylo její víno vyřazeno z nabídky. A třebaže si ho lidé mohli nadále objednat, zbyla Heddě celá spousta vinných láhví, které se urputně snažila prodat. Ty teď leží ve skladu, který si pronajímá v Tønsbergu.“

„Aha,“ odtušila Nora.

„Pokoušela se prodat víno na různých veletrzích v okolí, navštěvovala všechny možné hotely a restaurační řetězce a tak, ale aby si tam člověk získal popularitu, musí si to zaplatit. A to si Hedda nemohla dovolit.“

„Takže od rodiny nedostala žádnou finanční podporu?“

Refsdal zakroutil hlavou.

„Jak jsem říkal, ona si raději všechno zařizovala na vlastní pěst.“

Tlustá žlutá čára podél levé strany silnice přitahovala Nořiny oči. Po několika stovkách metrů se musela podívat na něco jiného – měla pocit, jako kdyby měla být každou chvíli zhypnotizovaná.

„Ale asi po otci zdědila nějaké peníze?“

Refsdal se na ni znovu podíval.

„Ptám se proto, že peníze, nebo spíš nedostatek peněz bývá pro lidi častým motivem k tomu, aby si sáhli na život, nebo se o to aspoň pokusili.“

Refsdal upřel pohled zpátky před sebe, prostředníčkem bubnoval do volantu.

„Ano,“ připustil. „Asi nějaké zdědila.“

Nora k němu otočila hlavu.

„Vy nevíte?“

Pokrčil rameny.

„Hedda ohledně toho nechtěla zacházet do detailů a já jsem nepovažoval za správné šťourat se v penězích a tak, když byla situace taková. Ale i po tchánově smrti jsme mluvili o tom, že budeme muset případně prodat dům a přestěhovat se.“

„Nechtěla říct nic o tom, kolik zdědila, kolik jí zbylo?“

Refsdal zakroutil hlavou.

Nora pomalu přikývla a počkala nějakou chvíli, než mu položila další otázku.

„Jaký byl vztah mezi vámi dvěma?“

„Heddou a mnou?“

Nora povzbudivě přikývla. Refsdal znovu pokrčil rameny.

„No, byl asi…“

Zamyslel se.

„Měli jsme své starosti, jako všichni ostatní, ale nikdy jsme nemluvili o tom, že bychom šli od sebe.“

Nora na okamžik pomyslela na sebe a na Ivera. Nikdy neměla pocit nějakého štěstí, že je s ním, ale pak už si taky nebyla jistá, co to slovo znamená. Jistěže, chovala k němu city, ale jak byly hluboké? Nakolik byly důležité?

„Hedda má ještě jednoho bratra, že?“

„Ovšem,“ přitakal Refsdal. „Patrika. Pracuje pro jednu farmaceutickou společnost v Oslu. Myslím, že za celý rok cestuje víc než ministerský předseda.“

Nora se krátce zasmála.

„Jak bratři přijali otcovo úmrtí?“

Refsdal natočil hlavu nejprve doleva, pak doprava.

„Řekl bych, že s klidem. Nebo – nevím přesně, spíš jsem měl co dělat, abych se postaral o Heddu. Ale vynášeli ven rakev a plakali jako všichni ostatní.“

Zařadil se zpátky do pravého jízdního pruhu. Nora se zadívala k polím a stromům, k řadovým domkům dole v prohlubni mezi Olavsgaard a hlavní výpadovou cestou na Skedsmo. Všechno vypadalo tak stejně. Jako kdyby dítě dostalo stavebnici lego, aby z ní postavilo město, a použilo pouze jediný druh dílků.

„Potřebuji telefonní čísla všech, u nichž vás napadne, že častěji mluvili s Heddou v posledních týdnech předtím, než zmizela,“ požádala ho Nora.

Refsdal si opět prsty prohrábl vlasy.

„Nemá třeba nějakou nejlepší kamarádku?“

„Kristin Theodorsenovou,“ vyhrkl a slabě zakašlal do zatnuté pěsti. „Bydlí v Tønsbergu.“

„Fajn, dobře. Takhle mám něco, čím můžu začít.“

Ujeli mlčky několik kilometrů. Nora pokukovala ven přes okénko, kolem ubíhal svět. Ticho přerušovaly pouze údery pneumatik o drážky v asfaltu. V opačném směru uháněl letištní vlak. Vypadal jako podrážděný had, který odhodlaně vyrazil na lov.

„Říkal jste, že po Heddě nejsou žádné elektronické stopy,“ promluvila zakrátko. „Znamená to, že policie prošla její počítač?“

Refsdal zakroutil hlavou.

„Neměli podezření, že by došlo k nějakému kriminálnímu činu, takže to neudělali. Já jsem se podíval, ale nenašel jsem nic zvláštního.“

„Prohlédl jste také její koš? Staré soubory protokolu?“

Trochu zaváhal.

„To musíte udělat,“ radila mu Nora. „Je možné, že je tam něco, co by mohlo objasnit, kam se poděla nebo co se s ní stalo.“

Míjeli políčka podél Langelandsåsen v okolí Jessheimu. U kraje lesa se pásli dva srnci. Nora je sledovala očima, dokud je neskryla skála.

Zakrátko vyjeli nahoru před odletovou halu letiště Oslo–Gardermoen. Když auto zastavilo a Refsdal přesunul řadicí páku do polohy P, položil obě ruce na volant a nepřítomně zíral před sebe. Kabinu auta naplnil zvuk přistávajícího letadla, hluk zpětného chodu motorů. Před nimi se otevřely zadní dveře jednoho auta. Zavazadlový prostor byl nacpaný kufry a taškami. Z auta vystoupila holčička s očima plnýma očekávání. V ruce držela panenku.

Nora vytáhla fotoaparát, podívala se na Refsdala, položila mu jednu ruku na rameno.

„Vím, že je to těžké,“ řekla přátelsky. „Ale bude z toho pěkný titulek. Lidé si ho všimnou. Pak budeme jen doufat, že si někdo také všiml Heddy.“

KAPITOLA 3

Zapalovač Zippo padl do ruky jako přítel. Jako kdyby tam patřil.

Henning Juul klouzal palcem po zapalovacím mechanismu, nejprve klidně, potom rychle trhal přes to hrbolaté škrtací kolečko. Žlutý plamen se vzňal a výsměšně před ním tančil.

Dlouze se na něj díval, pak zapalovač zavřel.

Byla doba, kdy se na plameny nedokázal ani podívat, kdy ho už jenom při pomyšlení, že by zapálil sirku, obléval pot. Ale i tak se o to pokoušel, každý den, dokud se mu to nepodařilo. Potom se cítil lehčeji; snáze se mu na to dívalo a také dýchalo. Jako kdyby z něho spadla nějaká tíha.

Henning otevřel zapalovač nanovo, škrtl: ostrý zvuk se smíchal s měkkým bubnováním do čelního skla. Znovu zapalovač zavřel. Škrtl. Zavřel ho a škrtl, několikrát, seděl a zíral na žlutá vlákna a čekal, až se objeví Geir Grønningen, nejlepší přítel Tore Pulliho.

Henning seděl v autě, které si našel na inzertním portálu finn.no a týž den ho koupil. Bylo žluté, příhodně velké a přiměřeně staré a on potřeboval nějaký dopravní prostředek, na který by se mohl spolehnout, ve kterém by byl v teple, když se spustí déšť v pravidelných proudech, ve dne v noci, když se lidé balí do oblečení a mají co dělat, aby pochopili, jak ustojí ten chladný čas, který se neúprosně blíží. Henning měl rád svou stařičkou Vespu, ale na ochranu před královnou Zimou toho nabízela málo.

Zhasl plamen, odložil zapalovač do středové konzole a zapnul stěrače. Zvedl pohled a uviděl se ve zpětném zrcátku.

Jsi vrah? zeptal se sám sebe.

Tohle bylo to, co tvrdila jeho matka, když u ní byl posledně. Že Henning je zodpovědný za to, že jeho otec zemřel ve věku 44 let. Henning nedokázal pochopit, o čem to mluvila, z toho dne si pamatoval jen tolik, že tenkrát ráno vešel do koupelny, kde na zemi seděla jeho sestra Trine s nohama skrčenýma pod sebou. Podívala se na něho, ukázala k ložnici a řekla: „Je mrtvý.“

Jak mohl ksakru zabít vlastního otce? Vždyť mu tenkrát bylo pouhých šestnáct let.

Myšlenky a otázky nenechávaly Henninga na pokoji, ale nemělo smysl se dál ptát ani Trine, ani Christine, jeho matky, kterou sužovala chronická obstrukční plicní nemoc a trpěla silným alkoholismem. Odmítala svá tvrzení rozvést, stáhla se do sebe, stejně jako vždycky, když chtěl na něco odpověď.

Henning věděl, že jí brzy zase bude muset doplnit ledničku, zásobu cigaret, koupit jí několik láhví Svatého Hallvarda, umýt nádobí, trochu povysávat, dát vyprat prádlo – Trine přece za matkou nikdy nezajde. A teď odcestovala na Bahamy, aby si dopřála trochu klidu po tom povyku, který ji pronásledoval, než musela jako ministryně spravedlnosti odstoupit.

Henning se odvrátil od obrazu v zrcátku. Už i tak měl dost problémů. Někdy se mu noci táhly, nedokázal zamhouřit oči, aniž by si to všechno představil, kouř, který se na něho valil a tak intenzivně štípal v očích, plameny, které zahalily pokoj, z něhož křičel Jonas, horko, které se s ním střetlo jako zeď, kůže a vlasy, které vzplály, když se odrazil a proskočil těmi popudlivými žlutooranžovými chapadly.

Stávalo se, že se uprostřed noci probudil, koupal se v potu a znovu cítil pach spálených vlasů a kůže, slyšel zvuk houkaček a myslel si, že zase jedou pro něho, že leží venku na dvoře a jeho tělo se nemůže pohnout, a nedokázal pochopit, jak se mohlo stát, že držel svého syna v náručí, a přesto nebyl schopen ho zachránit.

Byly to dva roky.

Dva roky od té doby, co Jonas a on přišli po škole domů, zatopili v krbu, snědli rajskou polévku s makarony a třemi vařenými vejci – dvěma pro Henninga a jedním pro Jonase bez toho žlutého – a pak se věnovali tomu, co dělávali každé všední úterý: hráli hru, kdy králíček hledá mrkev, dokud Jonas nevyhrál, poskládali puzzle o 100 dílcích s obrázkem kosatky a dvěma mláďaty tuleně a potom se koukali na televizi. Víc toho nestihli, už byl večer, a třebaže v bytě Henning pookřál, nezbavil se úplně mrazu, který se do něho zaryl týž den, když dlouhé hodiny postával před obytným blokem na Lambertseter, kde našli zavražděnou ženu.

Proto se potom, co se Jonas uložil, posadil do pohovky, přetáhl přes sebe deku a nalil si jednu, druhou a třetí sklenku koňaku a čekal, až mu teplo zaplaví tváře. Přitom si trochu četl, události kolem těžké vody během druhé světové války ho vždycky fascinovaly, ale se stoupajícím pocitem tepla se mu zavíraly oči. Prakticky bylo nemožné čelit silám, které ho tlačily ke spánku, a právě proto nic neslyšel, když se do jeho bytu někdo kolem půl deváté vkradl a zapálil ho.

Henning dva roky přemýšlel, co by se bývalo stalo, kdyby si místo tří skleniček dal pouze dvě, nebo kdyby si nedal vůbec žádnou – bylo to přece naprosto běžné úterý –, zdalipak by to dopadlo jinak, kdyby tak našel jiné řešení než vzít s sebou Jonase na balkon, zatímco teplo a tavící se kůže mu slepily oči. Kdyby se mu jen podařilo držet paže syna trochu pevněji a trochu lépe, když se odrazil od toho mokrého a kluzkého zábradlí krátce nato, co chlapečkovi slíbil, že všechno bude dobré, že se není čeho bát, tatínek na tebe dá pozor.

Henning otevřel dveře auta a vystoupil na Kjølberggaten, kde třešňové stromy smutně skláněly bezlisté hlavy mezi jízdní pruhy. Když na jaře kvetly, byla ulice ozdobou města, alej, kterou nikdo nemohl projít nebo projet bez pohnutí.

Venku bylo málo lidí, pouze sporadicky se objevil taxík, který agresivně vrčel přes zpomalovací prahy. Nějaký cyklista měl také napilno, od zadního kola mu v oblouku stříkal proud vody. Venku běhal jakýsi muž pouze v šortkách a tričku. Od pusy mu stoupala pára. Tři generace pákistánských žen čekaly na autobus 67 nebo 20. Starší muž před sebou tlačil na invalidním vozíku starší ženu; šlo to pomalu. A přímo za nimi kolébavě přicházel Geir Grønningen se svými necelými dvěma metry výšky a s nacpanou sportovní taškou přes rameno.

Černé kožené kalhoty mu obepínaly stehna a bílý nátělník seděl stejně upnutě pod rozhalenou černou koženou bundou. Grønningen rád jezdil na motorce, s oblibou dával najevo, že na ní jezdí, a nevadilo mu, že ho lidé považovali za chlápka, kterého by po setmění raději nepotkali.

Grønningen pracoval jako vyhazovač v jednom tanečním klubu se spoře oděnými slečnami, a když právě nevyhazoval nadržené nenechavé muže na ulici, bral náhodné práce jako vymahač. Mlátil lidi, kteří nechtěli vyrovnat účty.

Poprvé, když se Henning s Grønningenem potkal, prohlížel si jeho postavu, paže, šíji, svaly, vyrýsované břicho. Dokonce i na krku měl silně naběhnuté žíly. Zároveň mu z očí vyzařovalo něco mírného a měkkého, ale Henning rychle pochopil, že Grønningen to nikdy neukáže slovem nebo činy. Na to byl příliš drsný, příliš tvrdý. Teď se však usmíval do neupraveného vousu, který si nechal narůst kolem úst, a volal na Henninga z několikametrové vzdálenosti: „Ale podívejme se!“

Henning mu podal ruku, ale okamžitě zalitoval, když Grønningenova obří pěst stiskla jeho útlé klavírní prsty.

„Jak se vede?“

„Ále,“ hlesl Henning. „Ujde to. Co vy? Na cestě na trénink jako obvykle?“

„Musím přece,“ řekl Grønningen.

„Stále volné pouze soboty?“

„Přesně tak,“ přitakal Grønningen a povytáhl si tašku na rameni.

„Máte nejdřív čas na kávu?“ zeptal se Henning.

Grønningen vytřepal hodinky zpod rukávu bundy.

„Ano, to by myslím šlo,“ souhlasil. „Přestože z toho budu mít zatraceně překyselenej žaludek.“

Smích byl dlouhý a hluboký a Henning se smál s ním, ukázal na vchodové dveře opodál, které vedly do podniku, kde určitě podávali kávu, ale také místní produkty ze statků s národně romantickými názvy. Všechno v kavárně vypadalo jako podomácku vyrobené, i stoly, u kterých se sedělo.

Henning objednal dva šálky černé kávy.

Kromě Henninga a toho velkého muže byly v podniku pouze dvě kamarádky. Byly pohroužené do hovoru o víkendových aktivitách, seděly hned u okna situovaného do ulice. Rádio tiše vyhrávalo, venku kolem svištěly taxíky a autobusy v pravidelném rytmu. Bylo bezpečné mluvit. Každopádně dostatečně bezpečné.

„Tak,“ řekl Grønningen, když dostali šálky s kávou. „Copak se děje?“

Henning si položil ruce na kolena, nebyl si jistý, jak začít. Kolik toho Grønningen věděl o obchodech svého mrtvého nejlepšího přítele?

Předtím, než Henningovi někdo zapálil byt, zabýval se jedním tipem týkajícím se podezření, že Tore Pulli si získal jméno a kapitál v realitní branži nezákonným způsobem. O tom, že mezi případem, na němž pracoval, a požárem v jeho bytě existuje nějaká spojitost, Henning ani na okamžik nezapochyboval. Otázka byla, jakou roli v tom celém hrál samotný Pulli.

Tore Pulli vyrostl víceméně bez rodičů. Oba zahynuli při automobilové nehodě, když mu bylo pouhých jedenáct let, a on se brzy přidal k rváčům v Hortenu. Motorkářské prostředí se brzy stalo tím, k čemu směřoval, a nevyhnutelně tak získal celou řadu pochybných přátel. Když Tore začal posilovat, objevil rychle, že je talentovaný na mlácení lidí, že na tom může postavit kariéru, a v devadesátých letech se mu podařilo vypracovat se na jednoho z nejtvrdších norských nechvalně známých vymahačů – dokonce měl speciální techniku lámání čelisti, kterou v Ullevålské nemocnici nazývali podle něho samotného.

S nástupem třicítky však Pulli doslova a do písmene odložil boxer na poličku, začal místo toho nakupovat a prodávat byty a nájemní domy a mnozí byli zvědaví, jestlipak se mu takový přechod podaří, jestli ho jeho pověst nezničí. Ale on všechna proroctví vyvrátil, firma rostla do závratných výšin a z něho se stal boháč. Přesto však mnozí ohrnovali nos a šuškali si, že se možná spřáhl s někým ze svých dřívějších zákazníků, lidí z branže, kteří se vyznali v podvodech, věděli, jak si přijít na velké částky, aniž by byli chyceni. Ale jakkoliv se snažili, nikdy na něho Útvar pro odhalování korupce a finanční kriminality nic nenašel.

Právě proto se u Henninga probudila zvědavost, když se doslechl, že Pulli byl vlastně minimálně jednou nohou stále v kriminálním podsvětí. Otázkou bylo jak a kdo do toho byl zapleten. Henning si stanovil za cíl je odhalit – s Pullim samotným jako hlavním podezřelým v celém případu. Kdyby se Henningovi podařilo zdokumentovat metody a uvést jména zúčastněných, vyvolalo by to rozruch. Padaly by hlavy.

Jenže bylo obtížné šťourat se v takové záležitosti, aniž by se o tom lidé dozvěděli. Henning si byl jistý, že se Pulli rozhodl, že opráší své dřívější povolání, a odvedl nějakou práci v souvislosti s ním. To proto sledoval Henninga ve dnech před 11. zářím 2007 – Pulli byl široko daleko známý svou důkladností a Henning se domníval, že v plánu bylo zjistit, kdy a kde bude nejsnazší a nejlepší udeřit.

Ale Pulli nebyl jediný, kdo riskoval jak odnětí svobody, tak i velké ekonomické ztráty, pokud by Henningova pátrání vyústila v nějaký konkrétní novinový titulek, a také nebyl jediný, kdo tomu chtěl zabránit. A právě proto, že Pulli Henninga sledoval, viděl také, kdo proklouzl do jeho domu ten večer, kdy Jonas zemřel. Dokonce existovala určitá možnost, že Pulli toho nebo ty, kteří to udělali, vyfotil.

Požár a Henningův pád z balkonu ve druhém patře všechno změnily. Trvalo mu téměř dva roky, než se znovu postavil na nohy, částečně ztratil paměť a v mezičase Pulli nasbíral dost vlastních problémů. Byl odsouzen ke čtrnácti letům vězení za vraždu švédského vymahače Jockeho Broleniuse – známého člena Švédské ligy. Že byl Pulli nevinný, na tom nic neměnilo. To proto kontaktoval Henninga, o kterém věděl, že je zdatný novinář, a nabídl mu informaci o tom, kdo se dostal do jeho činžovního domu 11. září 2007 – pokud by ho Henning dokázal očistit. A přestože se Henningovi podařilo úkol splnit, bylo mu to k ničemu, protože Pulli byl zavražděn v osloské věznici, ještě než stačil dodržet svou část úmluvy.

Henning navštívil Toreho několik dnů před jeho smrtí a viděl, jak se život ve vězení na bývalém vymahači podepsal. Záda měl ohnutá, jako kdyby mu tíha jeho osudu plně dosedla na ramena. Přestože shodil pár kilo, byl nadále impozantní a děsivou postavou; z očí mu sršely blesky, když mu Henning položil otázku, která se mu nelíbila. Henning se také nikdy nedokázal shodnout sám se sebou, jestli se na Pulliho dá spolehnout.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Horká půda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.