Virginia C. Andrewsová

RUBÍNOVÁ ZÁŘE

Originální název: RUBY

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

New York 1994

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1994 by The Vanda General Partnership

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Obálka © Emil Křižka 2015

Translation © 1996, 2015 Petra Klůfová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN ePUB 978-80-243-6865-8

ISBN Mobi 978-80-243-6866-5

Prolog

Během prvních patnácti let života pro mě představovalo moje narození a okolnosti, které je doprovázely, neproniknutelnou záhadu. Stejnou záhadu jako počet hvězd zářících na noční obloze nad zátokou, nebo jako místa, kde se schovávali stříbřití sumci, a tak dědeček nedokázal ulovit ani jednoho, aby si tak vydělal na základní živobytí. Svou maminku jsem znala jen z vyprávění babičky Catherine a dědečka Jacka a z hrstky vybledlých fotografií v cínových rámečcích. Kam až mi paměť sahá, odjakživa jsem se trápila výčitkami svědomí. A nejvíc tehdy, když jsem se na chvíli zastavila u jejího hrobu a zadívala se na prostý náhrobek, na němž stálo:

GABRIELLE LANDRYOVÁ

NAROZENÁ 1. KVĚTNA 1927

ZEMŘELA 27. ŘÍJNA 1947

Datum mého narození a datum její smrti byly totiž totožné. Každý den a každou noc jsem v hloubi srdce skrývala bolest z pocitu viny, zvlášť když se přiblížily moje narozeniny. Nic na tom nemohlo změnit ani obrovské úsilí mé babičky, která se mi ten den snažila udělat co nejveselejší. Přitom jsem věděla, že radostný výraz je pro ni stejně těžký jako pro mě.

Nad smutnou, přesmutnou smrtí mé maminky, jež souvisela s mým narozením, visely temné otazníky, na které jsem se nikdy nedokázala zeptat, protože jsem měla strach, že tvář mé babičky, obvykle tak láskyplná, by opět dostala ten uzavřený a odmítavý výraz, kterého jsem se děsila. Někdy mlčky sedávala v houpacím křesle a zírala na mě snad celé hodiny. Ať už byly odpovědi na mé nevyslovené otázky jakékoliv, pravda mé prarodiče bolestně rozdírala. Mého dědečka Jacka dokonce vyštvala do močálů, kde žil osaměle v chatrči. A babička Catherine na něho od té doby už nikdy nedokázala pomyslet bez hněvu, který jí sršel z očí, a bez žalu, jenž jí stravoval srdce.

Nad naším domem v zátoce se vznášelo neznámo. Viselo na pavučinách, které za měsíčných nocí měnily močály na svět plný drahokamů. Ovíjelo se kolem cypřišů jako lišejníky, které povlávaly z jejich větví. Slýchala jsem je v šepotu teplých letních vánků a ve vodě, smějící se při laskání hlíny. Dokonce jsem je vycítila i v pronikavém pohledu močálového jestřába, který žlutými koly očí sledoval každičký můj pohyb.

Skrývala jsem se před těmi odpověďmi stejně usilovně, jako jsem toužila je znát. Slova, jež měla dost váhy a síly rozdělit lidi, kteří by se měli milovat a navzájem hýčkat, ve mně vyvolávala pouze strach.

Za vlahých jarních nocí jsem sedávala u okna, civěla do tmy močálu a nechávala větřík, který sem přivanul až od Mexického zálivu, aby mi ochladil tvář. A poslouchala jsem houkání sovy. Ale místo jejího přízračného nářku „Kdo, kdo, kdo“ jako bych slyšela volání „Proč, proč, proč“, a pak jsem ještě pevněji objala sama sebe kolem ramen, jen aby se mi chvění celého těla nepřeneslo až do srdce.

ČÁST PRVNÍ

Babiččina kouzla

Toho večera jsme s babičkou seděly nahoře, v místnosti s tkalcovským stavem, a vyráběly ze žluté vlny přikrývky, které jsme pak o víkendech, kdy do zátoky přijížděli turisté, prodávaly ve stánku před naším domem. Najednou se celým domem rozlehlo hlasité a zoufalé bušení na přední dveře. Mě i babičku Catherine vytrhlo od práce. Zatajila jsem dech. Bušení se ozvalo znovu, tentokrát ještě hlasitěji a zběsileji.

„Seběhni dolů a zjisti, kdo to je, Ruby,“ pošeptala mi babička. „Honem! A jestli to je tvůj dědeček Jack, nasáklý opět tou močálovou pálenkou, co nejrychleji zase zabouchni,“ dodala, ale cosi v tom, jak vytřeštila tmavé oči, mi prozradilo, že dobře ví, že jde o někoho jiného a že se jedná o cosi mnohem děsivějšího a nepříjemnějšího.

Za silnou peřinou temných mraků, které nás halily jak rubáš a skrývaly čtvrtku měsíce a hvězdy na dubnové louisianské obloze, se v silných poryvech proháněl vítr. Letošní jaro připomínalo spíš léto. Dny i noci byly tak žhavé a vlhké, že ráno jsem dokonce mívala orosené střevíce. V poledne slunce rozzářilo zlatobýl a dohánělo i komáry a mouchy k šílenému úprku do chladivého stínu. Za jasných nocí jsem dohlédla až k místům, odkud z močálu vylézali obří pavouci a chystali si širokánské sítě na noční úlovek – brouky a komáry. Natáhly jsme přes okna jemnou látku, abychom obtížný hmyz zadržely venku, ale zároveň abychom nezabránily proniknout chladivému vánku, který sem vál směrem od zálivu.

Seběhla jsem po schodech a chvatně jsem prolétla krátkou chodbou, která se táhla od zadní části domu rovně k předním dveřím. Při pohledu na tvář Theresy Rodriguesové, přitisknutou nosem ke sklu, jsem přimrzla na místě a nohy mi ztěžkly, jako by byly z olova. Byla zsinalá jak vodní lilie, vlasy černé jako káva měla rozcuchané, v očích děs.

„Kde máš babičku?“ vykřikla pološíleným hlasem.

Zavolala jsem na babičku a otevřela dveře. Theresa byla nevysoké podsadité děvče o tři roky starší než já. Bylo jí osmnáct a měla ještě čtyři mladší sourozence. Věděla jsem, že její matka čeká další dítě.

„Co se děje, Thereso?“ zeptala jsem se a vyšla jsem za ní na verandu. „Něco s tvou maminkou?“

Naráz se rozplakala, až se jí těžká prsa vzdouvala křečovitými vzlyky, obličej skrytý v dlaních. Ohlédla jsem se do chodby právě v okamžiku, kdy babička sešla ze schodů a při prvním pohledu na Theresu se pokřižovala.

„Povídej rychle, dítě!“ přikázala babička a hnala se ke dveřím.

„Mojí mamince… se narodilo… mrtvé miminko,“ naříkala Theresa.

„Bože můj,“ vydechla babička Catherine a znovu se pokřižovala. „Já to tušila,“ zamumlala s očima upřenýma na mě. Vybavila jsem si chvíle, kdy zvedla pohled od našeho společného tkaní a jako by naslouchala zvukům noci. Mývalí vřískání, které se z dálky ozývalo, připomínalo dětský pláč.

„Tatínek mě poslal, abych vás přivedla,“ sténala Theresa přes slzy.

Babička přikývla a konejšivě stiskla Theresinu dlaň.

„Hned tam budu.“

„Děkuju, paní Landryová. Mockrát děkuju,“ popotáhla Theresa, vyběhla z verandy a zmizela do noci.

Byla jsem z toho všeho zmatená a vyděšená. Babička si už chystala věci a kladla je do košíku ze štípaného rákosu. Vrátila jsem se do domu.

„Co po tobě pan Rodrigues vlastně chce, babičko? Jak jim teď ještě můžeš pomoct?“

Když babičku zavolali v noci, většinou to znamenalo, že někdo těžce onemocněl nebo trpí velkými bolestmi. Ať už to bylo cokoliv, žaludek se mi vždycky roztřásl, jako bych spolkla tucet much, které mi v něm nepřestávají kroužit.

„Dones plynovou lampu!“ nakázala mi místo odpovědi.

Rozběhla jsem se, abych jí vyhověla. Na rozdíl od vytřeštěné Theresy Rodriguesové, jíž cestu nocí osvětlovalo vlastní zděšení, se my při chůzi od přední verandy přes močálové traviny až k inkoustově černé štěrkové silnici bez lampy neobejdeme. Zatažená obloha měla pro babičku vždycky zlověstný význam, a dneska obzvlášť. Když jsme vykročily ze dveří a ona se podívala na nebe, jen zavrtěla hlavou a zabručela:

„Prachšpatné znamení.“

Za námi a vedle nás jako by močál i s černými lesy obživl.

Žáby kvákaly, noční ptáci houkali a po studeném bahně klouzali aligátoři.

V patnácti jsem byla už o pět centimetrů vyšší než babička Catherine, která i v botách měřila sotva metr šedesát. I když postavou byla drobná, neznala jsem silnější ženu, než byla ona – kromě moudrosti a nezdolnosti vládla ještě schopnostmi jakožto traiteur-léčitelka: měla duchovní schopnosti lidového léčitele, nebála se bojovat proti zlým silám, ať už to zlo bylo sebetemnější a sebezákeřnější. Babička, jako by si vždycky věděla rady, pokaždé přesně věděla, kam ve své zásobě léčivých lektvarů a zaříkadel sáhnout, a nikdy nezapochybovala, pokud šlo o to, postupovat co nejsprávněji. Tyto znalosti člověk nikde nevyčte, ty zdědila, a pokud snad něco nezdědila, jako zázrakem to znala sama od sebe.

Babička byla levák, což pro všechny nás Cajuny znamenalo, že skutečně může vládnout nevídanými duševními schopnostmi. Já ovšem věřila, že všechna ta síla vychází z jejích černých onyxových očí. Nikdy se ničeho nebála. Vyprávělo se, že jednou v noci se potkala tváří v tvář i s Černým žencem a Smrtce tak dlouho pevně oplácela její pohled, až jí konečně došlo, že s touhle osobou by se zaplétat ještě neměla.

Lidé ze zátoky babičku vyhledávali, aby jim vyhojila bradavice a zbavila je revmatismu. Měla své tajné medicíny na nachlazení a kašel a tradovalo se, že zná dokonce i lék proti stárnutí, i když sama ho nikdy nepoužila, protože to by odporovalo přirozenému řádu věcí. A příroda znamenala pro babičku Catherine něco posvátného, protože svoje léky vyráběla z rostlin a bylin, ze stromů a zvířat, která žila v sousedství bažin.

„Proč tedy jdeme k Rodriguesovým, babičko? Není už stejně pozdě?“

„Couchemal,“ zamumlala a šeptem začala odříkávat modlitbu. Z jejího modlení mi naskočila husí kůže a navzdory teplé noci mě zamrazilo v zádech. Stiskla jsem zuby tak pevně, jak jsem jenom svedla, a doufala jsem, že se mi nerozdrkotají. Byla jsem odhodlaná chovat se stejně nebojácně jako babička, a většinou se mi to i dařilo.

„Myslím, že už jsi dost stará, abych ti to mohla povědět,“ pronesla tak tiše, že jsem musela napínat sluch, abych jí rozuměla. „Couchemal je zlý duch, který se zdržuje v místě, kde umřelo nepokřtěné dítě. Kdybychom ho nezahnaly, strašil by celou rodinu a přinášel by jí smůlu,“ vysvětlovala. „Měli mě zavolat hned, jak paní Rodriguesová začala rodit. Zvlášť když máme takovou noc,“ dodala ponuře.

V záři plynové lampy před námi tančily stíny a kroutily se v rytmu zvuků, které dědeček Jack označoval za „Píseň močálu“, což byla skladba sestavená nejen ze zvířecích skřeků, ale navíc i z toho zvláštního hlubokého vytí, které se při zavanutí zbloudilého větříku chvílemi ozývalo mezi pokroucenými větvemi ověšenými povlávajícím lišejníkem, jemuž my Cajunové říkáme španělské vousy. Snažila jsem se držet u babičky, jak nejblíž to šlo, ale nechtěla jsem do ní narážet, a šlapala jsem ze všech sil, abych jí vůbec stačila. Babička byla na náš cíl a na ten veledůležitý úkol, co nás čekal, tak soustředěná, že by nejpíš klidně a bezpečně mohla rázovat i černočernou tmou.

Ve svém košíku ze štípaného rákosu nesla babička půl tuctu malých sošek Panny Marie a láhev svěcené vody s hrstičkou vybraných bylinek a rostlin. Modlitby a zaříkání si nesla v hlavě.

„Babičko,“ začala jsem. Potřebovala jsem slyšet vlastní hlas. „Qu estce –“

„Anglicky,“ opravila mě rychle. „Mluv jenom anglicky.“

Babička vždycky trvala na angličtině, zvlášť když jsme byly mimo domov, přestože rodnou řečí Cajunů byla francouzština. „Jednou z téhle zátoky odejdeš,“ prorokovala, „a budeš žít ve světě, který by naším starofrancouzským jazykem a starofrancouzskými zvyky mohl pohrdat.“

„Ale proč bych měla ze zátoky odcházet, babičko?“ ptávala jsem se. „A proč bych měla žít mezi lidmi, kteří námi pohrdají?“

„Prostě to tak bude,“ odpovídala svým obvyklým záhadným způsobem. „Prostě to tak bude.“

„Babičko,“ začala jsem znovu, „proč by měl Rodriguesovy ten duch vlastně strašit? Co provedli špatného?“

„Neprovedli vůbec nic. Ale dítě se narodilo mrtvé. Duch přišel na svět v těle dítěte, ale křtu se už nedočkal a teď nemá kam jít, takže je bude strašit a přivolávat k nim neštěstí.“

Ohlédla jsem se. Noc se snášela jak olověná opona a postrkovala nás kupředu. Když jsme prošly zatáčkou, celá šťastná jsem před sebou spatřila ozářená okna Buteových, našich nejbližších sousedů. Pohled na ně mi dovolil namlouvat si, že je všechno v pořádku.

„Dělala jsi tohle už mockrát, babičko?“ Věděla jsem, že babičku zvali k provádění nejrůznějších rituálů, požehnáním nového domu počínaje a přivoláním štěstěny na lodě lovců ústřic a krevet konče. Matky mladých bezdětných novomanželek ji volávaly, aby pro jejich plodnost udělala všechno, co bylo v jejích silách. A většinou pak skutečně otěhotněly. Všechno tohle jsem sice dávno věděla, ale o couchemalovi jsem dneska večer slyšela poprvé.

„Bohužel už mnohokrát,“ odpověděla babička. „Stejně jako to dělávali traiteurs kdysi dávno v naší staré vlasti.“

„A toho zlého ducha se ti podařilo odehnat úplně pokaždé?“

„Pokaždé,“ přisvědčila tak sebevědomě, že jsem si okamžitě připadala v bezpečí.

Babička Catherine a já jsme žily v Houmě, ve farnosti Terrebonne, stát Louisiana. Lidé tvrdili, že farnost je vzdálená pouhé dvě hodiny jízdy autem od New Orleansu, ale já neměla ponětí, je-li to pravda, protože v New Orleansu jsem ještě nikdy nebyla. Ještě nikdy jsem zátoku neopustila.

Dědeček Jack postavil náš dům vlastnoručně už před více než třiceti lety, hned nato, co se s babičkou vzali. Jako většina cajunských domovů stál i náš dům na vysokých pilotech, aby své obyvatele uchránil před lezoucím hmyzem a částečně i před záplavami a vlhkem. Stěny a verandu měl z cypřišového dřeva, střecha byla z vlnitého plechu. Kdykoliv pršelo, kapky bušily na celou plochu střechy jako na buben. Pokud se u nás výjimečně ukázal někdo cizí, tak mu to občas vadilo, ale my si na to bubnování zvykly, stejně jako na křik močálových jestřábů.

„A kam ti duchové odcházejí, když je vyženeš?“ vyptávala jsem se.

„Nazpátek do předpeklí, odkud nemůžou bohabojným lidem nijak škodit,“ vysvětlila mi babička.

My Cajunové jsme potomci Arcadianů, vyštvaných v polovině osmnáctého století z Kanady, a vyznáváme víru, v níž se mísí katolictví s předkřesťanským folklorem. Chodíme do kostela a modlíme se ke světcům, jako je svatý Medad, ale stejně silně lpíme i na svých pověrách a odvěkých tradicích. Někteří, jako třeba dědeček Jack, na nich lpějí dokonce ještě víc než ostatní. Ten se přečasto zaobíral nějakými rituály, které měly za úkol zaplašit smůlu, a pořád shromažďoval spoustu talismanů, jako aligátoří zuby a sušené srnčí uši, které nosíval zavěšené kolem krku nebo občas zastrčené za opasek. Babička tvrdila, že žádný muž v zátoce je nepotřebuje víc než on.

Štěrková silnička se táhla do dálky a vpředu se zatáčela, ale při té rychlosti, jakou jsme rázovaly, se před námi zakrátko vynořil Rodriguesův dřevěný dům. Zevnitř jsme zaslechly nářek a na přední verandě jsme spatřily pana Rodriguese, který na klíně choval Theresina čtyřletého bratříčka. Seděl v rákosovém houpacím křesle a civěl do noci, jako by už toho zlého ducha zahlédl. Zamrazilo mě ještě silněji, ale přesto jsem k nim mířila stejně rychle jako babička Catherine. Jakmile nás pan Rodrigues zahlédl, žal a strach v jeho obličeji naráz vystřídala naděje. Dělalo mi dobře, že babička požívá takové úcty.

„Děkuju, že jste přišla tak brzy, paní Landryová. Děkuju vám, že jste přišla,“ vyhrkl a postavil se. „Thereso!“ zavolal. Z domu vyběhla dívka a vzala bratříčka do náruče. Přidržel babičce otevřené dveře. Postavila jsem lampu na zem a následovala ji dovnitř.

Babička Catherine už v Rodriguesově domě byla, takže zamířila rovnou do ložnice jeho paní. Ta tam ležela, oči zavřené, obličej popelavý, černé vlasy rozprostřené po polštáři. Babička ji uchopila za ruku a paní Rodriguesová mdle vzhlédla. Babička Catherine na ni upřela pohled a nepřestávala si ji soustředěně prohlížet, jako by pátrala po nějakém znamení. Paní Rodriguesová se s námahou pokusila posadit.

„Jen odpočívej, Delores,“ přikázala jí babička Catherine. „Přišla jsem vám pomoct.“

„Ano,“ odpověděla paní Rodriguesová. Pevně stiskla babiččino zápěstí. „Já to cítila, Catherine. Cítila jsem, jak se mu srdíčko rozběhlo a hned se zase zastavilo, a pak jsem ucítila, jak couchemal vyklouzl ven. Cítila jsem to…“

„Klidně odpočívej, Delores. Udělám všechno, co je potřeba,“ slíbila babička Catherine. Pohladila paní po ruce a obrátila se ke mně. Zlehka na mě kývla a já za ní vyšla na verandu, kde s vykulenýma očima už čekala Theresa i ostatní Rodriguesovy děti. Babička sáhla do svého rákosového košíku a vytáhla ven jednu z lahví se svěcenou vodou. Opatrně ji otevřela a podala mi ji.

„Vezmi si lampu a sviť mi na cestu kolem domu,“ vybídla mě. „Každý sud a každá nádoba s vodou musí dostat jednu dvě kapky svěcené vody, Ruby. Budeš dávat hezky pozor, abychom nic nevynechaly,“ napomínala mě. Přikývla jsem, ale nohy se mi třásly. Vydaly jsme se na naše válečné tažení.

V temnotě zahoukala sova, ale sotva jsme zabočily za roh domu, uslyšela jsem něco klouzat trávou. Srdce mi bušilo tak prudce, až jsem se bála, že upustím lampu. Udělá zlý duch něco, aby nás zastavil? Jakoby v odpověď na moji otázku se tmou kmitlo cosi chladného a vlhkého a zlehka zavadilo o mou levou tvář. Hlasitě jsem vyjekla. Babička Catherine se ke mně obrátila, aby mě uklidnila.

„Duch se schovává v sudu nebo v konvi. Musí se držet ve vodě. Neboj se,“ chlácholila mě. Zastavila se u sudu, do kterého Rodriguesovi chytali vodu stékající ze střechy. Otevřela láhev a naklonila ji, aby z ní vystříkla jen kapka nebo dvě, načež zavřela oči a zamumlala modlitbu. Totéž se opakovalo u každého sudu a u každé konve či džbánu, dokud jsme neobešly a neprošly celý dům. Pak jsme se vrátily ke vchodu, kde už na verandě dychtivě čekal pan Rodrigues s Theresou a dvěma dalšími ratolestmi.

„Moc se omlouvám, paní Landryová,“ ozval se pan Rodrigues, „ale děti mi právě prozradily, že vzadu za kůlnou mají starý polévkový hrnec. Během té dnešní podvečerní přeháňky do něj určitě napršelo.“

„Ukaž mi cestu,“ přikázala babička Therese. Ta jen přikývla a vyrazila do tmy. Byla tak nervózní, že nejdřív ten hrnec ani nemohla najít.

„Ale my ho najít musíme,“ připomínala babička Catherine zlověstně. Theresa se rozplakala.

„No tak, jen pomalu, Thereso,“ chlácholila jsem ji a jemně jsem jí stiskla paži, abych ji ukonejšila. Zhluboka se nadechla a opět přikývla. Potom skousla spodní ret a soustředěně přemýšlela tak dlouho, dokud se nerozpomněla, kde přesně hrnec je, a nezavedla nás k němu. Babička poklekla a za doprovodu šeptané modlitby kápla dovnitř svěcenou vodu.

Možná za to mohla moje podrážděná představivost, možná ne, ale zdálo se mi, že vidím cosi světlounce šedivého, co připomínalo tělíčko dítěte, jak vzlétá a mizí. Potlačila jsem výkřik ze strachu, abych Theresu nevyděsila ještě víc. Babička Catherine vstala a pak jsme se vrátily do domu, abychom pozůstalým vyjádřily soustrast. U vchodových dveří postavila babička sošku Panny Marie a upozornila pana Rodriguese, aby ji tam určitě nechal stát čtyřicet dní a čtyřicet nocí. Do ruky mu vtiskla další sošku s tím, aby ji v nohách své a manželčiny postele nechal stát stejně dlouhou dobu. Potom se konečně pustila na zpáteční cestu k vlastnímu domovu.

„Myslíš, že jsi ho odehnala nadobro, babičko?“ zeptala jsem se, když jsme se dostatečně vzdálily, takže nás nikdo z Rodriguesových nemohl slyšet.

„Ano,“ přisvědčila. Pak se ke mně otočila a dodala: „Moc bych si přála, abych stejně snadno dokázala zahnat i toho zlého ducha, který se usadil v tvém dědečkovi. Kdybych věřila, že to bude něco platné, klidně bych ho v té svěcené vodě i vykoupala. Pánbůh ví, že jedna pořádná koupel by mu prospěla v každém případě.“

Usmála jsem se, ale současně se mi oči zalily slzami. Kam až mi paměť sahala, žil dědeček Jack odděleně od nás v loveckém srubu uprostřed močálů. Babička Catherine o něm neuměla povědět nic dobrého. Kdykoliv se objevil, odmítala na něho třeba jen pohlédnout, i když čas od času a hlasem zněžnělým a očima trochu vřelejšíma přiznávala, jak by ji potěšilo, kdyby udělal tohle či tamto, aby se zachránil či změnil svoje způsoby. Vůbec se jí nezamlouvalo, když jsem sedla do pirogy a pomocí bidla se k němu dopravila na návštěvu.

„Chraň tě bůh, abys tu skořápku převrátila nebo z ní vypadla. Určitě bude tak prosáklý whiskou, že by tvé volání o pomoc vůbec nezaslechl, a pak by ses musela sama vypořádat s hady a aligátory, Ruby. Vždyť ti ten chlap za tu namáhavou cestu ani nestojí,“ brblala, ale nikdy mi to přímo nezakázala. Přestože se tvářila, že se o něho nezajímá a že o něm nechce nic vědět, všimla jsem si, že moje líčení návštěvy u dědečka pokaždé pozorně poslouchala.

Spoustu nocí jsem proseděla u okna, vzhlížela k měsíci, vykukujícímu mezi dvěma mraky, a modlila jsem se, aby se z nás nějakým způsobem stala úplná rodina. Neměla jsem maminku ani tatínka, jenom babičku Catherine, která mi vlastně byla i matkou. Babička odjakživa tvrdila, že dědeček se sotva dokáže postarat sám o sebe, natož aby mi ještě svedl nahradit otce. Přesto jsem o tom snívala. Kdyby ti dva opět žili spolu… kdybychom společně bydleli v našem domě, vypadali bychom jako normální rodina. A dědeček Jack by pak možná ani nepil, ani nehrál karty o peníze. Všechny moje spolužačky žily v řádných rodinách, měly bratry a sestry a oba rodiče, k nimž se mohly vracet a milovat je…

Ale moje maminka ležela na hřbitově kilometr odsud a můj tatínek… Můj tatínek, to pro mě byla jen prázdná tvář beze jména, cizinec, který projížděl naší zátokou a seznámil se s maminkou při fais dodo, cajunském tanci. Podle babičky Catherine se hned té noci pomilovali tak bouřlivě a bezstarostně, že výsledkem toho bylo moje narození. Kromě tragické smrti mé maminky mě bolelo nejvíc vědomí, že někde žije muž, který vůbec netuší, že má dceru, že má mě. V životě se nesetkáme, nikdy si spolu nevyměníme ani slůvko. Nezahlédneme dokonce ani stín či siluetu toho druhého, jako bychom byli dvě rybářské loďky, míjející se za noci na hladině.

Když jsem ještě byla malá holčička, vymyslela jsme si hru: hru Na tatínka. Pozorně jsem se prohlížela v zrcadle a představovala si, které z mých rysů by mohly odpovídat rysům v mužské tváři. Sedávala jsem u svého kreslicího stolku a snažila se načrtnout tatínkovu tvář. Domyslet si zbytek jeho postavy bylo mnohem těžší. Občas jsem ho nakreslila hodně vysokého, stejně urostlého jako dědečka Jacka, a jindy zas jen o dva tři centimetry vyššího, než jsem byla já. Vždycky ale šlo o dobře stavěného a svalnatého člověka. Už dávno jsem byla přesvědčená, že musel být hezký a okouzlující, jinak by si srdce mé maminky jen těžko získal tak rychle.

Z některých kreseb se nakonec vyklubaly akvarely. Na jednom z nich jsem svého imaginárního otce umístila do tanečního sálu. Opíral se o stěnu a usmíval se, protože právě poprvé zavadil pohledem o moji maminku. Vypadal přitažlivě a nebezpečně, přesně tak, jak musel vypadat, aby mou krásnou maminku k sobě vůbec přivábil. Na dalším obraze jsem ho namalovala, jak odchází po cestě, ale ještě se obrací, aby zamával na rozloučenou. Vždycky jsem si namlouvala, že na tomhle obrázku mu z tváře hledí příslib, příslib návratu.

Většina mých obrazů zachycovala muže, který pro mě zosobňoval vysněného otce. Seděl buď v rybářské loďce, anebo v piroze, na které pomocí bidla proplouval kanály nebo brázdil hladinu rybníka. Babička dobře věděla, proč pořád maluju mužskou postavu. Chápala jsem, jak ji to rozesmutňuje, ale nemohla jsem si pomoct. Poslední dobou na mě naléhala, abych spíš než lidi malovala zvířata a rostliny v močálu.

O víkendech jsme některé z mých obrazů vystavovaly před domem spolu s tkanými přikrývkami, prostěradly a ručníky, košíky ze štípaného rákosu a slaměnými klobouky. Babička přidávala i sklenice se svými bylinkami na léčení bolestí hlavy, nespavosti a kašle. Občas jsme ukazovaly i v lihu naloženého hada nebo velkou ropuchu, protože turisté, kteří se tady cestou zastavili, je s oblibou kupovali. Mnozí si potrpěli na babiččinu polévku nebo jambalaju – rizoto s ústřicemi a krevetami. Nabírala porce do misek a turisté posedávali na lavicích kolem stolů před naším domem a vychutnávali pravé cajunské jídlo.

Celkem vzato nebyl můj život v zátoce vůbec tak špatný jako život jiných dětí postrádajících oba rodiče. Babička Catherine a já jsme nijak bohaté nebyly, ale měly jsme útulný, bezpečný domov a dokázaly jsme se uživit svými tkalcovskými a dalšími výrobky. Čas od času, i když přiznávám, že moc často to nebylo, se u nás zastavil i dědeček Jack, aby nám nechal část peněz za ulovené ondatry pižmové, což byl v té době jeho hlavní způsob obživy. Babička byla příliš hrdá nebo příliš rozzlobená, než aby ty peníze přijala. Buď jsem je od něho vzala já, nebo je dědeček prostě nechal ležet na kuchyňském stole.

„Nečekám od ní žádnou vděčnost,“ huhlal mi do ucha, „ale kapku uznání by teda mít mohla. Copak sem jí nepřines ty zatracený prachy? A že sem je vydělal zatraceně těžko!“ prohlašoval halasně na schodech u verandy. Babička většinou vůbec neodpověděla a klidně pokračovala ve své domácí práci.

„Děkuju, dědečku,“ říkávala jsem.

„Á, o tvoje poděkování já ani nestojím. Já na tvý díky zvysoka kašlu, Ruby. Chtěl bych jen, aby někdo věděl, že eště nejsem mrtvej a zahrabanej nebo že mě eště nesežral aligátor. Někdo by moh mít aspoň tolik slušnosti, aby se na mě aspoň kouknul,“ stěžoval si naschvál tak hlasitě, aby to babička nepřeslechla.

Občas se objevila ve dveřích, jako by ji některé z jeho řečí přece jen popíchly.

„Slušnost!“ křikla přes síťové dveře. „Slyšela jsem dobře, Jacku Landry, že jsi tady mluvil o slušnosti?“

„Ále…“ Dědeček jen mávl rukou a obrátil se, aby opět zmizel v močálu.

„Počkej, dědečku!“ vykřikla jsem a rozběhla se za ním.

„Počkat? A na co asi? Pokud jsi eště neviděla cajunskou babu, když ta si něco umane, tak jsi eště nepotkala zabejčence. Tady nejni nač čekat!“ prohlásil načuřeně a odrázoval. Botami, které mu sahaly až ke kyčlím, mlaskavě dupal do houbovitého trávníku a hlíny. Obyčejně nosíval červený kabát, který představoval křížence mezi sakem a rybářskou nepromokavou bundou. Měl na něm přišité obrovské kapsy, které se mu táhly kolem celého těla. Otvíraly se shora a říkalo se jim krysí kapsy, protože do nich dědeček strkal ulovené ondatry.

Kdykoliv se v něm rozbouřil hněv, dlouhé sněhobílé vlasy mu poletovaly kolem hlavy a připomínaly bělostné plameny. Měl hodně snědou pleť. O Landryových se tvrdilo, že jim v žilách koluje indiánská krev. Dědeček však měl i smaragdově zelené oči, které – pokud byl střízlivý, anebo v dobrém rozpoložení – jiskřily neodolatelným rošťáctvím. Vysoký, šlachovitý a dost silný, aby se popral i s aligátorem, zosobňoval dědeček Jack legendu naší zátoky. Tak dobře jako on umělo v bažinách přežít jen málo lidí.

Ale babička Catherine měla na rod Landryů pifku a kolikrát mě až rozplakala, když proklínala den, kdy se provdala za dědečka.

„Koukej se z toho poučit, Ruby,“ udělala mi jednoho dne kázání. „Pouč se, jak srdce může člověka podvést a pomotat mu zdravý rozum. Srdce chce vždycky jen to jedno. Ale než se nějakému muži odevzdáš, postarej se, abys měla jasnou představu, kam tě chce odvést. A občas vidí člověk do budoucnosti nejlíp tak, že se ohlédne na minulost,“ radila babička. „Měla jsem dobře poslouchat, co se o Landryových vykládá. Jsou plní špatné krve… Jsou špatní už od chvíle, kdy se tu usadil první z nich. A nebude trvat dlouho, a všude tady kolem se začnou vyvěšovat cedule: Landryům vstup zakázán! Dej si pozor, abys nezapomněla, že se nevyplatí řídit se vlastním mladým srdcem spíš než moudrostí starších!“

„Ale neříkej, že jsi dědečka neměla kdysi ráda! Určitě jsi v něm musela vidět i něco dobrého,“ naléhala jsem.

„Viděla jsem, co jsem vidět chtěla,“ odbyla mě. Jakmile šlo o dědečka, chovala se strašně uzavřeně, ale příčinu jsem nechápala. Toho dne však do mě vjel buď vzdor, anebo odvaha, protože jsem se pokusila zapátrat v minulosti.

„Babičko, a proč se odstěhoval? Jen kvůli tomu pití? To měl strach, že by s tím musel přestat, kdyby s námi bydlel dál?“

Babička po mě šlehla ostrým pohledem. „Ne, jen kvůli jeho pití to nebylo.“ Na chvíli se odmlčela. „I když ono by i tohle stačilo.“

„Tak kvůli tomu, jak pořád prohrává všechny peníze v hazardu?“

„Hazard ještě není to nejhorší,“ utrhla se na mě tónem, který naznačoval, že bych vyptávání měla nechat, ale kdoví proč jsem neposlechla.

„Tak o co tedy jde? Co tak hrozného mohl ještě provést?“

Tvář se jí zachmuřila, ale nakonec maličko změkla. „To se týká jen jeho a mě,“ odpověděla. „Ty to vědět nemusíš. Jsi ještě příliš mladá, než abys to všechno pochopila, Ruby. Kdyby osud chtěl, aby dědeček žil s námi… všechno by bývalo dopadlo úplně jinak,“ trvala zarputile na svém tajemství a nechala mě ve stejném zmatku a zoufalství jako předtím.

Ale vždyť babička byla tak moudrá a měla takovou moc! Copak nemohla udělat něco, aby se z nás opět stala rodina? Copak nemůže dědečkovi odpustit a pomocí svých kouzel ho změnit jednou provždy, aby s námi opět mohl žít? Proč nemůžeme být jako opravdová rodina?

Bez ohledu na to, co dědeček Jack tvrdil mně i jiným lidem, nehledě na to, jak pořád klel, brblal a vyváděl, stejně jsem věděla, že člověk, který žije sám v močálu, musí být hrozně osamělý. Na návštěvu za ním přišel málokdo a jeho obydlí nevypadalo po pravdě o moc lépe než chatrč. Trčela nad močálem na pilířích skoro dva metry vysokých. Dědeček chytal dešťovou vodu do sudů, svítil si plynovou lampou a topil si kamínky, v nichž spaloval třísky a naplavené větve. V noci sedával na verandě, hrál na harmoniku teskné melodie a pil tu utrejchovou whisky.

Přitom ale nebyl doopravdy šťastný a šťastná nebyla ani babička. Teď jsme se vracely od Rodriguesových, kde jsme zahnaly zlého ducha, a přitom jsme nedokázaly odehnat ty, kteří sídlili ve stínech našeho vlastního domova. V hloubi duše jsem babičku přirovnávala k bosému ševci. Pro jiné dělala spoustu dobra, ale jako by nebyla schopná posloužit stejným i sama sobě.

Jaký osud má traiteur? Jakou cenou musí platit za svoje schopnosti?

A jestlipak tohle bude i mým údělem: pomáhat jiným, ale neumět pomoci sobě?

Bažinatá zátoka představovala svět plný nepřeberných záhad.

Každá výprava do její hloubi přinesla nějaké další překvapení, tajemství až do toho okamžiku neodhalené. Ale tajemství ukrytá v našich vlastních srdcích jsem toužila poznat mnohem víc.

Chviličku předtím, než jsme došly k domovu, babička Catherine řekla: „V domě někdo je.“ A s rázným nesouhlasným pokývnutím dodala: „To bude zase ten Tateovic kluk.“

Paul seděl na schodech verandy, hrál na foukací harmoniku a skútr měl opřený o cypřišový pařez. Jakmile zahlédl naši rozsvícenou lampu, ihned s hraním přestal a zvedl se, aby nás přivítal.

Paulovi bylo sedmnáct. Jeho otcem byl Octavious Tate, jeden z nejbohatších obyvatel města Houmy. Tateovým patřila továrna na zpracování krevet a žili ve velikánském domě. Vlastnili výletní jachtu a luxusní auta. Paul měl dvě mladší sestry, Jeanne, která chodila se mnou do stejného ročníku, a Toby, ta byla o dva roky mladší než já. Znala jsem se s Paulem odjakživa, ale teprve poslední dobou jsme se vídali častěji. Věděla jsem, že jeho rodiče z toho žádnou radost nemají. Paulův otec se s dědečkem Jackem mnohokrát pohádal a všechny Landryovy upřímně nesnášel.

„Nestalo se nic, Ruby?“ zeptal se Paul chvatně, sotva jsme se přiblížily. Na sobě měl světle modrou sportovní košili, khaki kalhoty a kožené šněrovací boty. Dnes v noci mi připadal vyšší a statnější a taky dospělejší než jindy.

„Šly jsme s babičkou navštívit rodinu pana Rodriguese. Paní Rodriguesové se narodilo mrtvé miminko,“ vysvětlila jsem mu.

„Ale to je hrůza!“ řekl Paul tiše. Ze všech chlapců, které jsem ve škole poznala, se mi Paul zdál nejupřímnější a nejvyzrálejší, přestože byl nesmírně plachý. S blankytně modrýma očima a hustými vlasy, které my Cajunové označujeme jako hnědožluté, však zaručeně patřil k nejhezčím. „Dobrý večer, paní Landryová,“ pozdravil pak babičku.

Blýskla po něm pohledem plným stejné podezřívavosti, s jakou si ho měřila už od chvíle, kdy mě poprvé doprovodil ze školy domů. Teď, když se u nás ukazoval častěji, ho sledovala ještě bedlivěji, což mi občas působilo až rozpaky. Paul se před ní tvářil trochu pobaveně, ale i kapku vystrašeně. Většina místních lidí věřila v její věštecké a mystické schopnosti.

„Brý večer,“ odvětila pomalu. „Dneska večer by ještě mohl přijít liják,“ prorokovala. „Neměl by ses na té své hračičce prohánět takhle venku.“

„Ano, paní,“ přisvědčil Paul.

Babička sjela pohledem ke mně. „Musíme dokončit to rozdělané tkaní,“ připomínala.

„Ano, babičko. Za chvilku tam budu.“

Ještě jednou se podívala na Paula a zašla dovnitř.

„Je tvoje babička hodně nešťastná, že nezachránila to miminko?“ zeptal se.

„Oni ji nezavolali k porodu,“ vysvětlila jsem mu a vyprávěla, proč nás zavolali a co jsme tam dělaly. Se zájmem poslouchal a nakonec zavrtěl hlavou.

„Můj tatínek na podobné věci nevěří. Tvrdí, že právě pověry a tradice brání Cajunům v rozvoji a vyvolávají v ostatních lidech přesvědčení, že jsme hloupí. Ale já s ním nesouhlasím,“ dodal rychle.

„Babička má k hlouposti daleko,“ vybuchla jsem s neskrývaným rozhořčením. „Hloupý je ten, kdo neudělá opatření proti zlým duchům a smůle.“

Paul přikývnul. „A viděla jsi… viděla jsi něco?“

„Cítila jsem, jak mi letí kolem obličeje,“ svěřila jsem se a přitiskla si dlaň ke tváři. Tady o mě zavadil. Myslím, že jsem ho pak zahlédla odlétat.“

Paul tichounce hvízdl.

„Musíš být strašně statečná,“ poznamenal.

„To jen proto, že tam byla babička,“ přiznala jsem se.

„Škoda, že jsem nepřijel dřív a nešel tam s vámi… abych se ujistil, že se ti nestane nic zlého,“ vysvětlil. Když pronesl přání mě takhle ochránit, zalil mě horký ruměnec.

„Dopadlo to dobře, ale stejně jsem ráda, že to mám za sebou,“ připustila jsem.

Paul se rozesmál.

V matné záři, která k nám dolétla z osvětlené verandy, vypadala jeho tvář něžněji a oči vřeleji než obvykle. Zatím jsme se spolu ještě nedostali příliš daleko, jen jsme se drželi za ruce a vyměnili si pár polibků – z toho jen dva byly na ústa – ale když jsem teď k němu vzhlížela z těsné blízkosti, srdce se mi při vzpomínce na ty polibky rozbušilo. Větřík mu jemně odhrnul pár pramínků kadeří, které mu spadaly do čela. Voda močálu hlasitě pleskala za domem o břeh a nad námi zatleskal křídly noční pták, neviditelný na pozadí černé oblohy.

„Moc mě mrzelo, když jsem přijel, a tys nebyla doma,“ řekl Paul. „Právě jsem se chystal k odjezdu, když jsem zahlédl světlo vaší lampy.“

„Jsem ráda, že jsi počkal,“ odpověděla jsem a úsměv se mu naráz prohloubil. „Ale dovnitř tě pozvat nemůžu, protože babička chce dokončit ty přikrývky, které zítra nabídneme na prodej. Myslí si, že tenhle víkend tu bude rušno, a většinou to odhadne dobře. Vždycky si pamatuje, které víkendy sem loni přijelo víc lidí než obvykle. Na tyhle věci má tu nejlepší paměť ze všech,“ pochlubila jsem se.

„Já zase musím zítra celý den pomáhat v konzervárně, ale možná bych se tady mohl ukázat po večeři a mohli bychom si zajít do města na zmrzlinový pohár,“ navrhl Paul.

„To bych ráda,“ přikývla jsem. Paul přistoupil blíž a pátravě se na mě zadíval. Chvíli jsme se tak navzájem vpíjeli pohledem jeden do druhého, než sebral dost odvahy, aby řekl, kvůli čemu sem skutečně přišel: „Vlastně stojím hlavně o to, abych tě příští sobotu večer mohl vzít na fais dodo,“ vysypal ze sebe chvatně.

Ještě nikdy předtím jsem neměla opravdovou schůzku s chlapcem. Už jen pomyšlení na ni mě plnilo vzrušením. Většina děvčat mého věku chodívala na fais dodo v doprovodu svých rodin a tančila s chlapci, se kterými se tam setkala, ale nechat se tam doprovodit a tančit celý večer jenom s Paulem… Až se mě z toho zmocnila závrať.

„Budu se muset dovolit babičky Catherine,“ odpověděla jsem, ovšem ihned jsem ho ujistila: „Ale moc by se mi to líbilo.“

„Fajn. Takže,“ začal couvat ke svému skútru, „myslím, že bych měl radši jet, aby mě nechytil ten liják.“ Přitom ze mě nespouštěl oči a zachytil podpatkem o kořen. Naráz seděl na zemi.

„Nestalo se ti nic?“ vykřikla jsem a skočila k němu.

Rozpačitě se zasmál.

„Jsem v pořádku, pokud nepočítáš mokrý zadek,“ uklidnil mě se smíchem. Sáhl po mé ruce a vstal, čímž jsme se ocitli jen pár centimetrů od sebe. Pomaloučku, milimetr po milimetru se naše ústa navzájem přibližovala, až se setkala. Byl to kratičký polibek, ale z obou stran pevnější a sebevědomější než ty předchozí. Musela jsem se vytáhnout na špičky, abych mu dosáhla na rty, a přitom jsem mu ňadry zavadila o hruď. Ten nečekaný dotek spolu s elektrizujícím polibkem mi do páteře vystřelil vlnu hřejivého a příjemného vzrušení.

„Ruby,“ vydechl hlasem, jenž mu citem přímo přetékal, „jsi ta nejhezčí a nejmilejší dívka z celé zátoky.“

„Ale kdepak, Paule. To nejsem, nemůžu být. Žije tu spousta hezčích děvčat, a ještě navíc v módních šatech a drahých špercích a –“

„Ale já kašlu na to, jestli mají ty největší diamanty a šaty z Paříže. Nic jim nepomůže, aby byly hezčí než ty!“ vyhrkl rozčileně. Bylo mi jasné, že kdybychom nestáli ve stínu a kdybych mu viděla jasně do tváře, v životě by k takovému prohlášení nesebral odvahu. Věděla jsem, že je určitě rudý jak pivoňka.

„Ruby!“ křikla z okna babička. „Nerada bych nad tou prací proseděla celou noc!“

„Už běžím, babičko! Dobrou noc, Paule,“ řekla jsem a předklonila se k němu s dalším chvatným polibkem. Pak jsem se obrátila a nechala ho stát ve tmě. Slyšela jsem, jak startuje skútr a odjíždí, a přitom jsem spěchala nahoru za babičkou, abych jí pomohla s tkaním.

Dlouho jen mlčela. Pracovala a nespouštěla pohled ze stavu.

Konečně stočila oči ke mně a našpulila rty, jako vždycky, když o něčem hluboce přemýšlela.

„Ten Tateův chlapec tě chodí navštěvovat nějak často, co říkáš?“

„Že máš pravdu, babičko.“

„A co tomu říkají jeho rodiče?“ zeptala se, protože vždycky měla ve zvyku jít rovnou k jádru věci.

„To nevím, babičko,“ odpověděla jsem se sklopenýma očima.

„Myslím, že to víš, Ruby.“

„Paul mě má rád a já mám ráda jeho,“ namítla jsem chvatně. „A co si myslí jeho rodiče, tady nehraje roli.“

„Letos hodně vyspěl, už je z něho muž. A ty už dávno nejsi žádná malá holčička, Ruby. Jsi taky dospělá. Dobře jsem si všimla, jak se na sebe díváte. Ten pohled moc dobře znám a taky vím, jaké může mít konce,“ dodala.

„Nebude mít žádné špatné konce, babičko. Paul je ten nejhodnější chlapec z celé naší školy,“ nedala jsem se. Přikývla, ale tmavé oči ze mě nespustila.

„Přestaň ve mně probouzet ten provinilý pocit, babičko. Neprovedla jsem nic zlého, aby ses za mě musela stydět.“

„Zatím ne,“ připustila, „ale je v tobě kus Landryho a krev umí člověka zkazit. Zažila jsem to s tvou maminkou. Nerada bych to zažila i s tebou.“

Brada se mi roztřásla.

„Neříkám to, abych ti působila bolest, dítě. Říkám to právě proto, abych tě před bolestí uchránila,“ vysvětlila a položila dlaň na moji ruku.

„Copak nemůžu milovat čistě a nevinně, babičko? Nebo jsem snad prokletá jen proto, že mám v žilách dědečkovu krev? A co tvoje krev? Copak ta mi nepropůjčí dost rozumu, který budu potřebovat, abych se vyhnula problémům?“ naléhala jsem na ni. Zavrtěla hlavou a usmála se.

„Bohužel, moje krev neuchránila před problémy ani mě. Provdala jsem se za něho a nějaký čas jsem s ním i žila,“ odpověděla a povzdechla si. „Ale třeba máš pravdu, třeba budeš v jistém směru moudřejší a silnější. Každopádně jsi mnohem chytřejší, než jsem v tvém věku bývala já, a taky nadanější. Jen si vezmi ty svoje kresby a malby –“

„Ale ne, babičko, to přece –“

„Ale ano, Ruby. Jsi doopravdy nadaná. Jednou si tvého talentu někdo povšimne a nabídne ti za to hromadu peněz,“ prorokovala. „Já jenom nechci, aby sis nějak pokazila příležitost dostat se odsud, dítě, pozvednout se nad močál a naši zátoku.“

„Vážně je to tady tak zlé, babičko?“

„Pro tebe ano, dítě.“

„Ale proč, babičko?“

„Prostě je,“ odpověděla a opět se pustila do tkaní a jako pokaždé mě nechala tonout v moři záhad.

„Paul mě pozval, abych si s ním příští sobotu vyšla na fais dodo. Moc bych chtěla jít, babičko,“ řekla jsem ještě.

„Dovolí mu to rodiče?“ zjišťovala nejdřív.

„To nevím. Paul nejspíš myslí, že ano. Nemohly bychom ho v neděli pozvat na večeři, babičko? Nešlo by to?“

„V životě jsem od stolu nikoho nevyhnala,“ odvětila. „Ale na to tancování se radši netěš. Já Tateovy moc dobře znám a nerada bych, aby ses zklamala.“

„Já se nezklamu, babičko!“ vykřikla jsem a nadšením jsem skoro poskakovala. „Takže Paul na tu večeři přijít může?“

„Řekla jsem přece, že ho nevyhodím,“ odpověděla.

„Ach, babičko, děkuju mockrát! Děkuju!“ Popadla jsem ji do náruče, ale ona jen vrtěla hlavou.

„Když budeme pokračovat takhle, Ruby, prosedíme tu celou noc,“ pokárala mě, ale políbila mě na tvář. „Má malá Ruby, holčičko moje drahá, měníš se v ženu tak rychle, že bych radši neměla ani mrkat, abych to nepropásla,“ poznamenala láskyplně. Znovu jsme se objaly a potom jsme se pustily do práce. Ruce se mi kmitaly, poháněné novou energií, a navzdory babiččinu pochmurnému varování se mi srdce naplnilo novou radostí.

Landryovým vstup zakázán!

Z kuchyně stoupala směsice báječných vůní a vplížila se i do mého pokojíku, kde mi rozevřela oči a nastartovala mi v žaludku nedočkavé kručení. Cítila jsem silnou černou cajunskou kávu, která se procezovala na sporáku, a vůni zeleninových polévek gumbo se spoustou drůbežího a krevetového masa, které babička vařila v černých litinových hrncích a přes víkend je prodávala ve stánku u cesty. Posadila jsem se a zhluboka se té nádherné vůně nadechla.

Listovím cypřišů a platanů, jež rostly kolem domu, se proplétaly sluneční paprsky a přes síťovinu pronikaly do malé ložničky, kterou ozářily teplým, jasným světlem. Bylo tam místo přesně tak pro jednu bíle natřenou postel, stojánek na lampu u její hlavy a velkou skříň, v níž jsem měla oblečení. Venku spustil sbor vlhovců svou obvyklou skladbu plnou čiřikání a melodií a naléhal na mě, abych konečně vstala a oblékla se, a tím se k nim připojila v oslavě příchodu nového dne.

I kdybych se snažila sebevíc, stejně se mi nikdy nepovedlo vstát a začít s vařením dřív než babička. Jen výjimečně se mi poštěstilo překvapit ji konvicí čerstvě uvařené kávy, horkými vdolečky a vajíčky naměkko. Většinou vstávala s prvními slunečními paprsky, které teprve začínaly odhrnovat přikrývku temnoty, a domem se pohybovala tak rychle a ohleduplně, že jsem její kroky nezaslechla ani na chodbě, ani na schodech, které jinak příšerně vrzaly, kdykoliv jsem po nich sestupovala já. A o víkendech vstávala babička Catherine obzvlášť časně, aby stačila včas přichystat všechno zboží do stánku.

Honem jsem seběhla dolů za ní.

„Proč jsi mě neprobudila?“ zavyčítala jsem.

„Kdyby ses nevzbudila sama, tak bych tě probudila, až by to bylo zapotřebí, Ruby,“ pronesla odpověď, kterou jsem od ní slýchala pokaždé. Přitom jsem dobře věděla, že by si radši nabrala další díl práce navíc, než aby mě vytrhla z náruče spánku.

„Složím všechny nové přikrývky a připravím je na odnesení,“ nabídla jsem se.

„Ze všeho nejdřív se nasnídáš. Na chystání věcí máme času dost. Sama víš, že turisti se ještě hezky dlouho neukážou. Takhle časně vstávají jedině rybáři, a ty naše zboží vůbec nezajímá. Tak honem, sedni si,“ přikázala mi babička Catherine.

Měly jsme prostý stůl vyrobený z cypřišových prken stejné šířky, z nichž byl postavený celý náš dům, a totéž platilo i o židlích se žlábkovanými nohami. Babička se však pyšnila jen jediným kusem nábytku, a to dubovou truhlou, kterou vyrobil její tatínek. Všechno ostatní bylo obyčejné a nijak se nelišilo od zařízení, které člověk vídal u ostatních cajunských rodin usazených v zátoce.

„Dnes ráno nám pan Rodrigues donesl čerstvá vejce,“ ukázala babička bradou k oknu, kde stál na stolku košík. „To je od něho moc hezké, že na nás při těch svých starostech nezapomněl.“

Sama za své zázraky nikdy nechtěla víc než prosté poděkování. Nebrala ten duchovní dar jako své výlučné vlastnictví, považovala jej za majetek všech Cajunů. Věřila, že bůh ji poslal na tento svět, aby sloužila a pomáhala těm méně šťastným, a radost z pomáhání jí sama o sobě byla dostatečnou odměnou.

Spolu s vdolečky mi začala smažit dvě vejce.

„A nezapomeň dneska vystavit i své nejnovější obrázky. Nejvíc se mi líbí ta volavka, jak vychází z vody na břeh,“ poznamenala usměvavě.

„Jestli se ti líbí, babičko, tak bych ho neměla prodávat. Radši bych ho měla dát tobě.“

„Nesmysl, dítě. Chci, aby tvé obrazy vidělo co nejvíc lidí, obzvlášť těch z New Orleansu,“ prohlásila. Řekla to předtím už mnohokrát a pokaždé stejně zarputile.

„Ale proč? Proč jsou ti lidé tak důležití?“ nechápala jsem.

„Protože tam jsou desítky a desítky uměleckých galerií a taky slavných malířů, kteří uvidí tvoji práci a rozšíří tvoje jméno, takže každý z bohatých kreolů bude chtít, aby mu v domě visel obraz právě od tebe,“ vysvětlovala mi. Zavrtěla jsem hlavou. To se jí vůbec nepodobalo, že by do našeho prostého domova v zátoce chtěla přilákat věhlas a slávu. Během víkendů jsme vystavovaly své ruční práce a další zboží jen proto, abychom si vydělaly nějaké peníze nezbytné k přežití. Ale já dobře věděla, že babička Catherine nesnáší přítomnost cizích lidí nijak nadšeně, přestože někteří z nich si potrpěli na její kuchyni a nemohli si ji vynachválit. Muselo tu být ještě něco, ještě další důvod, proč mě babička nutila vystavovat mé obrázky, nějaký záhadný důvod.

I pro mě byl obrázek volavky významný. Jednoho dne za soumraku jsem stála na břehu jezera za naším domem, když tu jsem zahlédla noční volavku s obrovským zobanem, jak vzlétá z vodní hladiny tak prudce a tak nečekaně, jako by se z ní přímo vynořila. Zamávala širokými, temně nachovými křídly a už se vznášela nad cypřiši. V jejích pohybech jsem vytušila cosi poetického a nádherného a nemohla jsem se ani dočkat, abych to užuž zachytila na obraze. Když babička Catherine později upřela na dokončené dílo pohled, ztratila na chvíli řeč. V očích se jí zatřpytily slzy a pak se mi přiznala, že moje maminka měla ze všech vodních ptáků nejradši právě volavky.

„Další důvod, abychom si ten obraz nechaly,“ prohlásila jsem.

Ale babička byla proti. Namítala: „Další důvod pro to, abychom ho viděly odjíždět do New Orleansu.“

Měla jsem dojem, jako by pomocí mých výtvarných děl posílala komusi v New Orleansu zašifrované zprávy.

Když jsem se nasnídala, začala jsem vynášet naše výrobky a zboží, které jsme toho dne chtěly zkusit prodat, zatímco babička Catherine dodělávala roux. To je jedna z prvních věcí, kterou se cajunská dívka musí naučit. Roux je prostě jen mouka smíchaná s máslem, olejem nebo sádlem a osmahlá do ořechové hnědi, aniž by přílišným žárem zčernala. Do hotové se vmíchá rybí nebo kuřecí maso, občas i kachna, husa, holoubě nebo zvěřina s uzeninou či ústřicemi, a vznikne tak hustá polévka. V postní době vařívala babička zelenou polévku, do které místo masa vmíchala zeleninu.

Babička měla pravdu. Toho dne se začali první zákazníci sjíždět dřív než obvykle. Někteří turisté, co se u nás zastavili, byli známí buď přímo její nebo našich cajunských sousedů, u kterých se doslechli o couchemalovi, a chtěli, aby jim babička celou událost převyprávěla. Pár jejích starších přátel se usadilo poblíž a vzpomínalo na podobné příběhy, které slyšeli od svých rodičů a prarodičů.

Těsně před polednem jsme s překvapením zahlédly, jak kolem nás projíždí stříbrná limuzína, přepychová a neuvěřitelně dlouhá. Zčistajasna prudce zabrzdila a začala rychle couvat, až se zastavila těsně před naším stánkem. Zadní dveře se rozletěly a ven vystoupil vysoký, šlachovitý muž s olivově snědou pletí a šedohnědými vlasy. Z auta za jeho zády se ozval ženský smích.

„Tak ticho!“ napomenul ženu a nato se s úsměvem obrátil ke mně.

Z otevřených dveří vystrčila hlavu přitažlivá, plavovlasá dáma se silně nalíčenýma očima, tlustou vrstvou make-upu a rtěnky. Na krku se jí houpala dlouhá šňůra perel. Na sobě měla halenku ze zářivě růžového hedvábí. Několik horních knoflíčků bylo nezapjatých, takže jsem nemohla přehlédnout, že ňadra má téměř odhalená.

„Pospěš si, Dominiku, dneska počítám s večeří u Arnauda!“ zvolala trucovitě.

„Jen klid. Máme hromadu času,“ odpověděl, aniž by se po ní ohlédl. Veškerou pozornost věnoval jen mým obrazům. „Kdo to maloval?“ vyptával se.

„Já, pane,“ přiznala jsem se. Byl luxusně oblečený – bílá košile ze sněhobílé a neuvěřitelně jemné bavlny a perfektně, jistě na míru ušitý oblek v barvě uhelné šedi.

„Vážně?“

Přikývla jsem a on přistoupil blíž, aby zvedl obrázek volavky. Přidržel jej před sebou na délku paže a spokojeně po: kýval hlavou. „Máš instinkt,“ poznamenal. „Zatím dost primitivní, ale poměrně výrazný. Bereš nějaké hodiny?“

„Jen trochu ve škole a co jsem se naučila ze starých výtvarných časopisů,“ odpověděla jsem.

„Hm, pozoruhodné.“

„Dominiku!“

„Drž nohy křížem, jo?“ Znovu na mě zamrkal, jako by chtěl říct: „Té si nevšímej,“ a pak si prohlédl další dva z mých obrázků. Na prodej jsem jich měla celkem pět. „Kolik za ty obrázky chceš?“ zeptal se.

Ohlédla jsem se po babičce, která tam stála vedle paní Thibodeauové, ale hned od chvíle, kdy u nás limuzína zastavila, si s ní přestala povídat. Dívala se na cizince, jako by chtěla do toho pohledného a bohatého muže nahlédnout co nejhlouběji, jako by pátrala po náznaku, který by jí prozradil, že je něčím víc než obyčejným výletníkem, který se přijel pobavit místním folklorem.

„Beru pět dolarů za kus,“ odpověděla jsem.

„Pět dolarů!“ Rozesmál se. „Tak zaprvé bys neměla chtít stejnou sumu za všechny,“ poučoval mě. „Tenhle, ten s volavkou, ti už na první pohled dal víc práce. Musel zabrat nejmíň pětkrát tolik času co ty ostatní,“ prohlásil zkušeně a obrátil se přitom na babičku a paní Thibodeauovou, jako by mluvil se svými studenty. „No, jen se podívejte na ty detaily… Na to, jak jsi vystihla tu vodu a pohyb ptačích křídel.“ Přivřel oči a našpulil rty. Prohlížel si malby a sám pro sebe si pokyvoval. „Za tu pětici ti dám padesát dolarů jako prodejní zálohu,“ prohlásil.

„Padesát dolarů, ale to –“

„Co tím myslíte, jako prodejní zálohu?“ zeptala se babička a přistoupila blíž.

„Ach, omlouvám se,“ pravil pán. „Měl jsem se nejdřív představit. Jmenuju se Dominik LeGrand. Vlastním uměleckou galerii ve Francouzské čtvrti, říká se jí prostě Dominik. Tady,“ sáhl do kapsy u kalhot a vytáhl navštívenku. Babička ji uchopila a přidržela ji před sebou v prstech, aby si ji pořádně prohlédla.

„A ta… prodejní záloha?“

„Podle mě můžeme za ty obrázky dostat mnohem víc. Obvykle si beru umělecká díla do galerie bez zálohy, ale rád bych téhle mladé umělkyni nějak vyjádřil uznání nad její prací. To je vaše vnučka?“ vyptával se Dominik.

„Ano,“ přisvědčila babička. „Ruby Landryová. Zajistíte, aby se u obrázků objevilo její jméno?“ starala se, k mému úžasu.

„Ale samozřejmě,“ přisvědčil Dominik LeGrand s úsměvem.

„Jak vidím, má v rohu svoje iniciály,“ poznamenal a otočil se ke mně. „Ale v budoucnu se tam podepište plným jménem,“ nařídil mi. „Protože já jsem přesvědčený, že máte budoucnost, mademoiselle Ruby.“ Z kapsy vylovil svazeček bankovek a odloupl z nich padesát dolarů, což bylo víc, než jsem prozatím prodejem obrazů vydělala dohromady. Podívala jsem se na babičku, která souhlasně přikývla, takže jsem si peníze vzala.

„Dominiku!“ zaječela znovu jeho žena.

„Už jdu, už jdu, Philipo,“ křikl na ni. Řidič obešel vůz, aby obrazy uložil do kufru automobilu. „Opatrně,“ napomínal ho muž. Ještě si zapsal naši adresu. „Určitě se vám ozvu,“ slíbil, když nasedal zpátky do auta. Babička Catherine a já jsme stály vedle sebe a sledovaly dlouhou limuzínu pohledem, dokud nám nezmizela za zatáčkou.

„Padesát dolarů, babičko!“ vykřikla jsem a zamávala penězi.

Paní Thibodeauová se tvářila dočista ohromeně, ale babička vypadala spíš zamyšleně než šťastně. Možná se tvářila i trochu posmutněle.

„Už to začíná,“ řekla polohlasem, oči upřené ve směru, kam zmizel vůz.

„Co začíná, babičko?“

„Tvoje budoucnost, tvoje budoucnost, Ruby. Těch padesát dolarů je teprve začátek. Dej si pozor, aby ses neprořekla, kdyby se ukázal dědeček Jack,“ přikázala. Pak se vrátila k paní Thibodeauové, aby pokračovala v hovoru o couchemalovi a dalších zlých přízracích, které číhají na nic netušící lidi.

Já ale nedokázala svoje vzrušení potlačit. Po celý zbytek dne mě trápila příšerná netrpělivost. Nemohla jsem se dočkat, až konečně přijde večer a já uvidím Paula. Těšila jsem se, jak mu to budu vyprávět, a v duchu jsem se smála při pomyšlení, že dneska bych mu zmrzlinový pohár mohla koupit já a nedovolit, aby platil on za mě. Věděla jsem však, že to by nepřipustil. Na to byl příliš hrdý.

Jediné, co mi zabránilo zbláznit se nedočkavostí, byly naše obchody. Prodaly jsme všechny přikrývky, prostěradla i ručníky a babička prodala půl tuctu sklenic s léčivými bylinkami.

Prodaly jsme dokonce i žábu v lihu. A z babiččiny polévky nezbyla ani lžíce. Po pravdě, babička musela zaběhnout do domu a pustit se do přípravy další polévky, abychom měly my dvě co večeřet. Nakonec slunce zapadlo za stromy a babička prohlásila, že naše povinnosti ve stánku jsou u konce. Měla velkou radost a při chystání večeře si prozpěvovala.

„Chtěla bych ti dát ty svoje peníze, babičko,“ nabídla jsem jí.

„Dneska jsme vydělaly dost. Bez peněz za tvé obrazy se obejdu, Ruby.“ Pak se na mě podívala přimhouřenýma očima. „Ale schovej si je u mne. Moc dobře vím, jak lituješ toho starého budižkničemu z močálů, a určitě bys mu z nich něco, pokud ne rovnou všechno, jednou dala. Pro jistotu je uložím k sobě do truhly. Tam se šmejdit neodváží,“ slíbila.

Babiččina dubová truhla byla tím nejposvátnějším předmětem v celém domě. Nebylo nutné dávat na ni zámek. Dědeček Jack by si ani ve snu netroufl se jí vůbec dotknout, i kdyby byl sebeopilejší. Dokonce ani já jsem si netroufala zvednout víko a prohrabovat se uloženými věcmi, protože šlo o babiččin nejcennější a nejosobnější majetek včetně věcí, které patřívaly mé mamince, když byla malá holčička. Babička slibovala, že celý obsah truhly bude jednou patřit mně.

Když jsme se najedly a uklidily nádobí, uvelebila se babička na verandu do svého houpacího křesla a já si přisedla k ní na schody. Nebylo tak dusno ani horko jako předchozího večera, protože vanul svěží vítr. Na obloze plulo jen pár zatoulaných mráčků, takže zátoka byla krásně osvětlená žlutobílou září měsíce, v níž větve stromů v močále připomínaly kosti a nehybná hladina se leskla jako sklo. Za takového večera se nesly nad močálem zvuky snadno a rychle. Slyšely jsme bujaré tóny harmoniky pana Butea a smích jeho manželky a dětí, kteří se všichni shlukli na přední verandě jejich domu. Odkudsi zleva, kde leželo město, zahoukal z dálky klakson auta a za námi kvákaly v bažině žáby. Babičce Catherine jsem sice neřekla, že má přijet Paul, ale vytušila to.

„Dneska jako bys seděla na jehlách, Ruby. Čekáš snad na něco?“

Než jsem stačila odpovědět, zaslechly jsme tiché předení Paulova skútru.

„Tu odpověď si můžeš ušetřit,“ poznamenala babička. Chviličku nato jsme zahlédly světýlko čelního reflektoru a Paul vjel na dvůr.

„Dobrý večer, paní Landryová,“ pozdravil a zamířil k nám.

„Ahoj Ruby.“

„Vítám tě,“ pravila babička a podezřívavě si ho měřila.

„Tak nám dneska večer to vedro a vlhko trochu polevilo, viďte,“ řekl a ona přikývla. „Jak se ti dnes vedlo?“ zeptal se mě.

„Báječně! Prodala jsem všech pět svých obrázků!“ pochlubila jsem se spěšně.

„Úplně všechny? No to je nádhera! To musíme oslavit zmrzlinovými poháry se šlehačkou, a ne jenom těmi obyčejnými! Pokud by vám to nevadilo, paní Landryová, vzal bych Ruby do města,“ obrátil se Paul k babičce Catherine. Všimla jsem si, jak jí jeho prosba dělá těžkou hlavu. Povytáhla obočí a zhoupla se s křeslem dozadu. Její zaváhání přimělo Paula dodat: „Nezdržíme se dlouho.“

„Nechci, abys ji vezl na té motorové hračičce,“ namítla babička a ukázala bradou ke skútru. Paul se rozesmál.

„Když je tak hezký večer, radši se procházím. A ty zrovna tak, viď, Ruby?“

„Jistě. Tak můžu, babičko?“

„Snad ano. Ale nechoď jinam než do města a zpátky a nebav se s cizími lidmi!“ varovala mě.

„Ano, babičko.“

„Nebojte se, nedovolím, aby se jí něco stalo,“ ujistil Paul babičku, ale jeho slib ji zřejmě strachu příliš nezbavil.

Zamířili jsme do města po cestě ozářené měsícem. Nevzal mě za ruku, dokud jsme nebyli z dohledu.

„Tvoje babička se o tebe hodně bojí,“ poznamenal Paul.

„Zažila moc trápení a smutku. Ale dneska se nám dařilo.“

„A ty jsi prodala všechny své obrazy. To je báječné.“

„Ani jsem je vlastně neprodala, spíš jenom půjčila do galerie v New Orleansu,“ vysvětlila jsem mu a pak jsem vylíčila celou příhodu a všechno, co Dominik LeGrand vykládal.

Paul dlouho mlčel. Potom se ke mně obrátil a tvářil se podivně smutně. „Jednou z tebe bude slavná malířka a odstěhuješ se ze zátoky. Určitě budeš žít v přepychovém domě v New Orleansu,“ prorokoval, „a na nás Cajuny dočista zapomeneš.“

„Ale Paule, jak můžeš tvrdit něco takhle hrozného? Ráda bych byla slavnou malířkou, to ano, ale nikdy bych se ke svým lidem neobrátila zády a… a nikdy bych nezapomněla na tebe. Nikdy,“ slibovala jsem s přesvědčením.

„Myslíš to vážně, Ruby?“

Odhodila jsem si vlasy přes rameno, přitiskla si ruku na srdce a se zavřenýma očima jsem slavnostně pronesla: „Přísahám ke svatému Medadovi. A navíc,“ pokračovala jsem už s očima otevřenýma, „to budeš nejspíš ty, kdo z naší zátoky odejde na nějakou luxusní vysokou školu, kde bude spousta bohatých děvčat.“

„Ale kdepak,“ bránil se. „Já o jiná děvčata nestojím. Stojím jedině o tebe.“

„To tvrdíš teď, Paule Marcusi Tate, ale čas nakonec všechno změní. Jen se podívej na moje prarodiče. Kdysi byli do sebe strašně zamilovaní.“

„To je něco jiného. Můj tatínek tvrdí, že s tvým dědečkem by ani pes nevydržel.“

„Kdysi s ním vydržela moje babička,“ připomněla jsem mu. „A pak se všechno změnilo, i když s tím vůbec nepočítala.“

„U mě se nezmění vůbec nic,“ chvástal se Paul. Odmlčel se a přiblížil se ke mně, aby mě opět uchopil za ruku. „Ptala ses babičky na fais dodo?“

„Ptala,“ přisvědčila jsem. „Nemohl bys zítra přijít na večeři? Myslím, že bychom jí měli umožnit, aby tě poznala trochu líp. Přijdeš?“

Paul dlouho neodpovídal.

„Rodiče ti to nedovolí,“ řekla jsem za něho.

„Ale přijdu,“ odpověděl. „Moji rodiče si prostě na nás dva musí chvíli zvykat,“ dodal s úsměvem. Upřeně jsme se na sebe zahleděli, pak se ke mně Paul sklonil a políbil mě. Až vrčení projíždějícího automobilu nás přinutilo od sebe odskočit. Honem jsme se rozběhli do města do cukrárny.

Ulice vypadala toho večera rušněji než obvykle. Spousta místních rybářů vyvedla své rodiny na slavnostní večeři ke Cajun Queen, což byla restaurace, která nabízela porce krabů s brambory, velké podle jedlíkovy chuti, spolu s točeným pivem. Vlastně tu vládla až slavnostní atmosféra, protože na rohu před restaurací vyhrávala kapela zvaná Místní močálové trio na tahací harmoniku, housle a valchu. Venku byla spousta stánkařů a lidé posedávali na lavičkách z cypřišových prken a pozorovali procházející davy. Někteří jedli beignets a k tomu pili kávu ze šálků a jiní zas mlsali mořské fazole, což byly sušené krevetky, kterým se občas přezdívalo cajunské buráky.

Paul a já jsme zamířili k bufetu spojenému s cukrárnou a usadili se v koutě, abychom si objednali zmrzlinové poháry. Když Paul prozradil majiteli panu Clemensovi, co oslavujeme, přidal nám na každý pohár porci bílé šlehačky a třešinku navíc. Nevzpomínala jsem si, že by mi zmrzlina někdy předtím tolik chutnala. Bavili jsem se tak skvěle, že jsme ten ruch venku bezmála přeslechli. Když se však ostatní hosté začali zvědavě vrhat ke dveřím, zanedlouho jsme se k nim také připojili.

Srdce mi pokleslo, když jsem uviděla příčinu toho vzbouření: dědečka Jacka vyhodili z restaurace Cajun Queen. I když ho vyvedli násilím, stejně zůstal trčet na schodech, mával pěstí a vyřvával něco o nespravedlnosti.

„Radši zkusím, jestli bych ho nepřemluvila, aby se vrátil domů,“ zamumlala jsem a rozeběhla se ven. Paul mě následoval. Dav čumilů se začal rozcházet, protože opilec brblající si na schodech sám pro sebe ho přestal zajímat. Zatahala jsem dědečka za rukáv kabátu.

„Dědečku, dědečku…“

„Cha… kdo…“ Obrátil se ke mně. Z koutku úst mu vytékal pramínek whisky a klikatil se mu po neholené bradě. Na vteřinku se zapotácel, jak se snažil zaostřit pohled. Do všech stran mu trčely dlouho nečesané vlasy. Oblečení měl potřísněně blátem a kousky jídla. Prohlédl si mě víc zblízka. „Gabrielle?“ zeptal se.

„Ale kdepak, dědečku. Já jsem Ruby. Ruby. Pojď se mnou, dědečku. Musíš se vrátit domů. Tak pojď,“ vybídla jsem ho. Nebylo to poprvé, co jsem ho našla v alkoholovém omámení a nutila ho jít domů. A nebylo to poprvé, kdy na mě upíral zamžené oči a oslovoval mě jménem mé maminky.

„Co…“ Podíval se na Paula a zpátky na mě. „Ruby?“

„Ano, dědečku. Musíš se vrátit domů a prospat se.“

„Prospat, prospat? Jo,“ zavrčel a obrátil se opět k restauraci.

„Todle jsou ale svině… Vemou si od člověka prachy, a když ten jim zkusí něco vysvětlit… Už to tu není, co bejvalo, na mou duši, že ne, na to vemte jed.“

„Tak přece pojď, dědečku,“ odtáhla jsem ho za ruku na ulici a on za mnou sešel po schodech, přičemž zakopl a málem se svalil na obličej. Paul přiskočil, aby ho uchopil za druhou paži.

„Moje loďka,“ zamumlal dědeček. „Tam v přístavu.“ Opět se otočil, vytrhl mi ruku a naposledy zahrozil na Cajun Queen. „Vy všichni víte akorát kulový! Nikdo z nás si nepamatuje, jak to v močálech vypadalo, než se tu vokázali ty zatracený naftaři. Slyšíte mě?“

„Oni tě slyší, dědečku. Ale teď by ses měl vrátit domů.“

„Domů. Ale já nemůžu jít domů,“ huhlal. „Vona mě tam nepustí.“

Střelila jsem pohledem k Paulovi, který se kvůli mně tvářil velmi utrápeně.

„Tak už pojď, dědečku,“ naléhala jsem znovu. Zamířili jsme s ním do přístavu a on se vrávoravě štrachal mezi námi.

„Nedokáže řídit loďku sám,“ prohlásil Paul. „Možná bych ho měl odvézt a ty by ses zatím měla vrátit domů, Ruby.“

„To ne, pojedu s vámi. Znám cestu kanály líp než ty, Paule,“ prohlásila jsem.

Vytáhli jsme dědečka do jeho plavidla a usadili ho. Okamžitě přepadl přes lavičku. Paul mu pomohl znovu se pohodlně posadit, načež jsme nastartovali motor a vyjeli z doku. Pár lidí nás pořád ještě pozorovalo a vrtělo hlavou. Babička Catherine se o tom dozví co nevidět, napadlo mě, ale jenom pokývne a poznamená, že ji to nijak nepřekvapuje.

Pouhých pár minut od chvíle, kdy jsme vyjeli, začal dědeček Jack chrápat. Snažila jsem se udělat mu trochu pohodlí, a tak jsem mu podložila hlavu srolovaným pytlem. Zasténal, cosi nesrozumitelného zabručel a už zase chrápal. Nakonec jsem si přisedla k Paulovi.

„Moc se omlouvám,“ řekla jsem.

„Za co?“

„Tvoji rodiče se o tomhle zítra určitě dozvědí a budou se zlobit.“

„Na tom přece nezáleží,“ ujistil mě, ale já si vybavila, jak se zachmuřil pohled babičky Catherine, když se mě ptala, co si jeho rodiče myslí o synových schůzkách se mnou. Určitě tuhle příhodu použijí jako argument, kterým budou Paula přesvědčovat, aby se od Landryových držel radši co nejdál. Co když se skutečně začnou všude objevovat nápisy „Landryům vstup zakázan!“, jak si to babička Catherine pamatovala z minulosti? Skutečně bych měla uprchnout ze zátoky a najít si někoho, kdo by mě miloval a vzal si mě za ženu? Možná že babička měla na mysli právě tohle.

Na cestu kanály nám svítil měsíc, ale když jsme zajeli hlouběji do močálu, zastínily jeho pronikavou zář smutné závoje lišejníků a husté, navzájem propletené listí cypřišů, jež nám ztěžovaly plavbu. Museli jsme zpomalit, abychom se stačili vyhýbat pařezům. Když nějakou škvírou měsíc přece jenom zasvitl, ozařoval lesklé hřbety aligátorů. Jeden švihl ocasem a pocákal nás vodou, jako by chtěl upozornit, že tam nepatříme. O kus dál jsme zahlédli oči močálové srny, rozsvícené měsíčními paprsky, a spatřili její temnou siluetu pomalu mizet v ještě temnějších stínech.

Konečně se před námi objevila dědečkova chatrč. Verandu měla přecpanou sítěmi na lov ústřic a hromadami lišejníku, který dědeček sbíral a prodával výrobcům nábytku – ti ho používali jako vycpávku. Stálo tam i houpací křeslo, na kterém ležela tahací harmonika, okolo se povalovaly prázdné láhve od piva a whisky a polévková miska se zaschlými zbytky. Kolem střechy verandy se pohupovaly zavěšené pasti na ondatry a na zábradlí vysychaly přehozené kůže. V malém doku byla uvázaná piroga s bidlem, kterou dědeček používal při sběru lišejníku. Paul nás elegantně vmanévroval vedle ní a vypnul motor. Pak přišel na řadu obtížný úkol: dostat dědečka ven z člunu. On sám příliš nespolupracoval a bezmála nás všechny tři shodil do močálu.

Překvapilo mě, jakou má Paul sílu. Dědečka do chatrče doslova odnesl. Sotva jsem ale uvnitř zapálila plynovou lampu, okamžitě jsem toho litovala. Po podlaze se povalovaly roztroušené kousky oblečení a všude postávaly prázdné či poloprázdné láhve laciné whisky. Postel měl dědeček neustlanou, většina přikrývek přepadla na podlahu. Jídelní stůl zakrývaly špinavé hrnce, olepené misky a sklenice a použité příbory. Z výrazu Paulovy tváře jsem poznala, jak ho ta špína a nepořádek šokovaly.

„Snad by měl přespávat rovnou v močálu,“ zamumlal. Honem jsem upravila lůžko, aby na něj dědečka mohl vůbec položit. Pak jsme mu společně začali vyzouvat vysoké rybářské boty. „To zvládnu sám,“ řekl Paul. Přikývla jsem a zamířila ke stolu, abych ho uklidila a narovnala hrnce a misky do dřezu, který už takhle přetékal hromadou neumytého nádobí. Zatímco jsem všechno myla a uklízela, Paul obcházel chatrč a sbíral prázdné plechovky a láhve.

„Je to s ním pořád horší,“ zanaříkala jsem a otřela si uslzené oči. Paul mi něžně stiskl paži.

„Donesu čerstvou vodu ze sudu,“ poznamenal. Za jeho nepřítomnosti začal dědeček sténat. Osušila jsem si ruce a rozběhla se k němu. Oči měl pořád zavřené, ale něco si polohlasně mumlal.

„Nejni správný vinit akorát mě… to teda nejni fér. Byla přeci zamilovaná, no ne? Tak vo co šlo? Vyklop to, no tak,“ naléhal.

„Kdo byl zamilovaný, dědečku?“ zeptala jsem se.

„No tak, vyklop mi, vo co šlo. Copa ty prachy v tom hrály ňákou roli? Tak slyšíš mě? Vodpověz přeci!“

„Kdo byl zamilovaný, dědečku? A co to bylo za peníze?“

Zanaříkal a obrátil se na bok.

„Co je?“ zeptal se Paul, který se vracel s vodou.

„Mluví ze spaní, ale vůbec to nedává smysl,“ vysvětlila jsem mu.

„To se ani nedivím.“

„Myslím… že to nějak souviselo s tím, proč se na sebe s babičkou Catherine už tak dlouho tolik hněvají.“

„Podle mě v tom žádná velká záhada není, Ruby. Jen se kolem sebe rozhlédni, jen se podívej, co se z něho stalo. Proč by měla stát o to, aby tohle vyváděl v jejím domě?“ poukazoval Paul.

„Kdepak, Paule. V tom musí být něco horšího. Ráda bych, aby mi to pověděl,“ povzdechla jsem si a přiklekla k lůžku. „Dědečku,“ oslovila jsem ho a zalomcovala mu ramenem.

„Zatracený naftařský společnosti,“ brumlal. „Vysoušej močál a zničili trojhrannou trávu… vyvražděj ondatry… sebrali jim všechno žrádlo.“

„Dědečku, kdo byl zamilovaný? A o jaké peníze šlo?“ naléhala jsem. Zasténal a začal chrápat.

„Nemá cenu s ním mluvit, Ruby, dokud je v tomhle stavu,“ řekl Paul.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Jenže pravdu mi poví jedině takhle, Paule.“ Vstala jsem a zadívala se na dědečka. „Jindy o tom on i babička odmítají mluvit.“

Paul ke mně přistoupil.

„Trochu jsem to venku vyčistil, ale dát to místo do pořádku by trvalo hezkých pár dní,“ poznamenal.

„Však já vím. Radši se vrátíme. Člun přivážeme u našeho domu. Zítra si tam dědeček může dojet s pirogou, snad zjistí, kde je.“

„Spíš zjistí, že má v hlavě plechový buben,“ utrousil Paul. „To je jediné, co zítra najde.“

Vyšli jsme z chatrče a nasedli do člunu. Při zpáteční cestě nebylo ani jednomu z nás do řeči. Seděla jsem vedle Paula. Objal mě paží a já mu položila hlavu na rameno. Nad námi houkaly sovy, blátem a vodou klouzali hadi a aligátoři, žáby kvákaly, ale já se v duchu soustředila na opilecké brumlání dědečka Jacka a nevnímala jsem kolem sebe nic, dokud jsem na čele neucítila Paulovy rty. Vypnul motor a tiše jsme klouzali ke břehu.

„Ruby,“ šeptal mi. „Ty se tak nádherně objímáš! Škoda, že tě nemůžu objímat pořád, anebo aspoň pokaždé, kdykoliv po tom zatoužím.“

„To přece můžeš, Paule,“ odpověděla jsem tiše a obrátila se obličejem k němu, aby mohl položit rty na moje ústa. Líbali jsme se něžně, ale dlouze. Cítili jsme, jak člun narazil do břehu a zastavil se, ale ani jeden z nás se nepokusil vstát. Místo toho mě Paul objal ještě pevněji a poklekl vedle mě. Rty mi teď klouzal po tvářích a něžně mi laskal zavřená víčka.

„Každý večer půjdu spát s tvým polibkem na rtech,“ šeptal.

„Já také, Paule.“

Levou paží mi ze strany jemně tiskl ňadro. Chvěla jsem se a vyčkávala, vzrušená a zvědavá. Pomaloučku paži odtahoval, dokud mu moje ňadro nevklouzlo přímo do dlaně. Když pátral po horních knoflíčcích mé tenké bavlněné halenky, zavadil mi prstem o hrot žárem pulzující bradavky. Chtěla jsem, aby se mě dotýkal, dokonce jsem po tom toužila, ale jakmile to udělal, mé vzrušení naráz vystřídala sprcha ledového strachu, protože jsem cítila, jak strašně toužím po tom, aby pokračoval, aby zašel ještě dál a líbal mě na místečka tak tajná, že jsem je vídala a dotýkala se jich jenom já. Navzdory jeho něze a projevům hluboké lásky jsem nedokázala zaplašit z paměti temné oči babičky Catherine, z nichž čišelo varování.

„Počkej, Paule,“ namítla jsem zdráhavě. „Pokračujeme příliš rychle.“

„Promiň,“ vyhrkl Paul chvatně a honem se odtáhl. „Tak jsem to nemyslel. Já jenom…“

„Ale to je v pořádku. Kdybych tě nezarazila teď, za pár minut bych to už nezvládla. Moc se bojím, co by se mohlo stát,“ vysvětlovala jsem. Paul přikývl a vstal. Pomohl mi na nohy a já si upravila sukni i halenku a opět zapnula horní dva knoflíčky. S jeho pomocí jsem vystoupila ze člunu, který pak vytáhl výš na břeh, aby ho neodnesla voda, až příliv v Zálivu zvedne hladinu v zátoce. Vzala jsem ho za ruku a společně jsme se vraceli nazpátek k domu. Babička Catherine byla uvnitř. Slyšeli jsme ji cinkat v kuchyni, kde dopékala suchary, které chtěla ráno odnést do kostela.

„Mrzí mě, že naše oslava vzala takovýhle konec,“ zašeptala jsem a v duchu jsem si položila otázku, kolikrát v životě se za dědečka Jacka ještě budu muset omlouvat.

„Nechtěl bych z toho propást třeba jen minutu,“ prohlásil Paul. „Hlavní je, že jsem byl s tebou, Ruby.“

„Půjdou vaši zítra ráno do kostela?“

Přikývl.

„A pořád ještě platí, že k nám přijdeš na večeři?“

„Samozřejmě.“

Usmála jsem se. Naposledy jsme se políbili, načež jsem se otočila a vylezla po schodech na verandu. Paul počkal, dokud jsem nezmizela v domě, a potom zamířil ke svému skútru a odjel. Ve chvíli, kdy na mě babička Catherine pohlédla, mi bylo jasné, že se o dědečkovi už stačila doslechnout. Byla jsem si jistá, že nějaká její dobrá přítelkyně se mohla samou horlivostí až přetrhnout, aby jí to pověděla jako první.

„Proč jsi ho nenechala, aby ho policie odvedla za mříže? Vždyť ani jinam nepatří, když se tak hanebně předvádí před slušnými lidmi, navíc před tou spoustou dětí,“ potřásala hlavou. „Co jste s ním udělali?“

„Odvedli jsme ho zpátky do jeho chaty, babičko, a kdybys viděla, jak to tam…“

„To ani nemusím vidět. Přece vím, jak to vypadá v prasečím chlívku, ne?“ rýpla si a vrátila se k pečení sucharů.

„Když mě zahlédl poprvé, říkal mi Gabrielle,“ svěřovala jsem se.

„Tomu se ani nedivím. Nejspíš si nepamatoval ani svoje vlastní jméno.“

„A v té chatě si pořád něco brumlal.“

„Ale?“ obrátila se zpátky ke mně.

„Vykládal o někom, kdo se zamiloval, a proč by ty peníze měly hrát roli. Co to vlastně znamená, babičko?“

Opět se ke mně otočila zády. Nelíbilo se mi, jak přede mnou provinile uhýbá očima, když se snažím zachytit její pohled. S určitostí jsem věděla, že přede mnou něco skrývá.

„Nemám ponětí, jak se dá rozmotat smysl nějakého opileckého blábolení. To snáz rozpleteš pavučinu bez potrhání,“ vymluvila se.

„Ale kdo byl zamilovaný, babičko? Nemyslel tím mou maminku?“

Neodpověděla.

„Prohrál snad v hazardu její nebo tvoje peníze?“ dorážela jsem.

„Přestaň hledat smysl v tak pošetilém žvanění, Ruby. Už je pozdě. Měla by sis lehnout. Chceme jít na ranní mši. A to ti povídám, vůbec mě netěší, že jste s Paulem odvezli toho dědka do močálu. Močál, to není místo pro tebe. Z dálky je to krása, ale taky je to ďáblův pelech a je prolezlý tolika nebezpečími, že si je ani nedokážeš představit. Mrzí mě, že tě tam Paul zavezl,“ ukončila kárání.

„Ale to bylo úplně jinak, babičko. Paul si nepřál, abych jela, chtěl ho odvézt sám, ale já se nedala.“

„Ani tak to neměl dělat,“ opakovala a stočila ke mně podmračený pohled. „A neměla bys v jednom kuse takhle pobíhat jen s jedním hochem. Na to jsi ještě mladá.“

„Je mi patnáct let, babičko. Některá cajunská děvčata jsou v patnácti už provdaná a dokonce mají i děti.“

„No, tak tohle tvůj případ rozhodně nebude. Ty dopadneš líp, budeš lepší!“ vybuchla nahněvaně.

„Ano, babičko. Promiň. Nechtěla jsem…“

„No dobře,“ přerušila mě. „Už toho raději necháme. Nebudeme si přece kazit tak slavnostní den nekonečnými hádkami jenom kvůli dědečkovi. Běž si lehnout, Ruby. Pospěš si,“ přikázala. „Po kostele mi musíš pomoct s přípravou jídla. Budeme mít přece hosta, nebo ne?“ zeptala se mě s pohledem plným skepse.

„Ano, babičko. Paul určitě přijde.“

Odešla jsem. Hlava se mi točila ve víru myšlenek. Dnešek byl plný báječných i šeredných zážitků. Babička Catherine měla nejspíš pravdu: raději se nesnažit probádat kalné hlubiny záhad. Dokážou znečistit čisté vody, pokazit svěží a nádherně zářivé věci. Lepší je myslet jen na šťastné zážitky.

Příjemnější bude přemýšlet o vlastních obrazech zavěšených v neworleanské galerii… Vzpomínat na dotek Paulových rtů na svých ústech a na to, jak mi rozezpíval celé tělo… Snít o úžasné budoucnosti, v níž budu malovat ve svém ateliéru v našem velikém domě nad zátokou. Dobré věci nakonec určitě převáží nad těmi špatnými, jinak by všichni lidé dopadli jako dědeček Jack, ztraceni v močálu, který si sami vytvořili, kde by se snažili zapomenout nejen na minulost, ale stejným dílem i na budoucnost.

Škoda, že nejsme rodina

Ráno jsme se s babičkou oblékly do nedělních šatů. Vykartáčovala jsem si vlasy, svázala je nachovou stužkou a potom jsme vyrazily do kostela. Babička nesla krabičku domácích sucharů, dárek pro Otce Rushe. Bylo prosluněné ráno, po téměř tyrkysovém nebi se lenivě plazily bílé hedvábné obláčky. Zhluboka jsem nabírala do plic teplý vzduch provoněný solí Mexického zálivu. V takových ránech jsem si připadala zářící a živá a vnímala jsem každičkou krásu zátoky.

Sotva jsme sešly po schodech verandy, zahlédla jsem šarlatová záda pěnkavky kardinála, která letěla do svého hnízda, které si kvůli bezpečí postavila hodně vysoko. Cestou po silnici jsem spatřila blatouchy kvetoucí v příkopu a mléčnou běl jemných křehounkých kvítečků krajky královny Anny.

A nepohoršil mě dokonce ani pohled na zásoby potravy, jež si pořídil ťuhýk. Od časného jara přes celé léto až do počátku podzimu usychaly na trnech keřů jeho nejčerstvější úlovky, ještěrky a drobní hádci. Dědeček Jack mi vyprávěl, že ťuhýk se tím sušeným masem živí jen v průběhu zimních měsíců.

„Ťuhýci sou jediný ptáci z celý zátoky, co se nikdá na dlouho nepárujou,“ vysvětloval mi. „Žádná ženská je neuštěká k smrti. Šikuldové,“ dodal, než vyplivl tabákovou šťávu a protočil v ústech doušek kořalky. Proč je tak zatrpklý?, podivila jsem se jako potolikáté. Dlouho jsem však nad tím nepřemýšlela, protože se před námi objevil kostel, jehož šindelová střecha zvedala kříž vysoko nad stánek boží. Každý kámen, každá cihla a každý trám staré budovy sem byl dovezen a láskyplně umístěn Cajuny, kteří se modlili v zátoce k Bohu už před sto padesáti lety. Veskrz mnou proniklo vědomí historie, vědomí odkazu.

Jakmile jsme však prošly zatáčkou a zamířily ke kostelu, babička Catherine ztuhla a prkenně se napřímila. V malém kroužku před kostelem se bavila skupinka dobře oblečených lidí. Jakmile jsme se přiblížily na dohled, naráz ztichli a zadívali se na nás s výrazem neskrývaného nesouhlasu. To ovšem babičku přimělo zvednout hrdě hlavu ještě výš.

„Určitě přetřásají, jakého blázna ze sebe včera večer zase udělal tvůj dědeček,“ zamumlala, „já ale nedopustím, aby chování toho hlupáka pošpinilo i moji pověst.“

A způsob, jakým zvědavcům oplácela jejich pohledy, o tom hovořil víc než výmluvně. Když nakonec nastal čas vejít do kostela, protože počátek mše se přiblížil, zamířili tam všichni se zjevnou úlevou. Zahlédla jsem Paulovy rodiče, Octavia a Gladys Teteovy, jak stojí na okraji davu. Gladys Tateová po mně střelila pohledem, oči tvrdé jak kámen. Paul, který se bavil s několika spolužáky, mě zahlédl a usmál se na mě, ale když jeho matka vcházela s jeho otcem a sestrami do kostela, přinutila ho, aby se přidal k nim.

Tateovi, stejně jako ostatní bohaté cajunské rodiny, seděli až vpředu, takže před hlavní mší jsme s Paulem nedostali příležitost prohodit spolu aspoň slovíčko. Když později procházela řada věřících kolem Otce Rushe, podala mu babička krabici se suchary a on jí s plachým úsměvem poděkoval.

„Tak se mi doneslo, že jste opět úřadovala, paní Landryová,“ poznamenal s jemnou výčitkou v hlase hubený kněz. „Pronásledovala jste prý v noci zlé duchy.“

„Dělala jsem jen svou povinnost,“ odpověděla přesvědčeně babička, rty sevřené a pohled zabořený do knězových očí.

„Hlavně abychom nevyměnili modlitbu a kostel za pověry,“ napomenul ji, ale nakonec se usmál. „Ovšem, já nikdy neodmítnu pomoc v boji proti ďáblovi, pokud vychází z čistého srdce.“

„To ráda slyším, Otče,“ odpověděla babička a kněz se rozesmál. Hned nato však jeho pozornost upoutali Tateovi a další bohatí členové sboru, kteří na kostel přispívali nemalými částkami. Zatímco spolu hovořili, Paul se připojil k nám. V duchu jsem si říkala, že v tom tmavě modrém obleku a s úhledně učesanými vlasy mu to sluší, že vypadá velice dospěle. Dokonce i na babičku Catherine zřejmě udělal dojem.

„V kolik hodin bude ta večeře, paní Landryová?“ zeptal se Paul. Babička odpověděla až poté, co bleskla pohledem směrem k jeho rodičům.

„Večeře bude hotová v šest,“ řekla a popošla na kus řeči ke svým známým. Paul vyčkal, dokud nebyla z doslechu.

„Dneska ráno mluví všichni jen o tvém dědečkovi,“ prozradil mi.

„To jsme s babičkou poznaly, sotva jsme sem přišly. Dozvěděli se vaši, žes mi s ním pomáhal domů?“

Jako odpověď mi postačil výraz jeho tváře.

„Moc mě mrzí, že máš kvůli mně problémy.“

„Ale to je v pořádku,“ vyhrkl spěšně. „Všechno jsem jim vysvětlil.“ Vesele se zasmál. Byl to nezlomný optimista, nikdy zasmušilý, nejistý či zadumaný, jako jsem často bývala já.

„Paule!“ zavolala na něho matka. V obličeji staženém do nesouhlasné masky připomínaly její rty ostrý řez po noži křiváku a oči měla protažené jako kočka. Nesla se škrobeně a člověku se zdálo, že se nad ním užuž otřese hnusem a pyšně odkráčí.

„Přijdu,“ slíbil Paul.

Paulova matka se naklonila k manželovi, cosi mu pošeptala a on po mně šlehl pohledem.

Paul zdědil pohledné rysy převážně po svém otci. Byl to urostlý a velmi přitažlivý muž, který chodil vždycky v elegantním obleku a dokonale upravený. Měl pevná ústa i čelisti a rovný nos, ani krátký, ani dlouhý, ani moc úzký.

„Odcházíme. Teď hned!“ zdůraznila Paulova matka.

„Už budu muset jít. Čekáme na oběd nějaké příbuzné. Zatím na shledanou,“ rozloučil se Paul a spěšně se rozběhl za rodiči.

Přistoupila jsem k babičce právě ve chvíli, když zvala paní Livaudisovou a paní Thibodeauovou, aby se u nás zastavily na kávu a kus ostružinového koláče. Protože jsem věděla, jak pomalu všechny chodí, pospíchala jsem napřed s výmluvou, že zatím všechno připravím. Sotva jsem však dorazila k domu, zahlédla jsem dole u doku dědečka, jak za člun uvazuje svoji pirogu.

„Dobré ráno, dědečku!“ křikla jsem. Pomalu zvedl hlavu a díval se, jak přicházím.

Oči měl sotva pootevřené, víčka ztěžklá. Vlasy se mu ježily a vzadu se mu hrnuly přes límec do všech stran. Představila jsem si, jak mu teď v hlavě duní ten plechový bubínek, o kterém mluvil Paul. Vypadal pomuchlaně a unaveně. Ještě si ani nepřevlékl šaty, ve kterých spal, a kolem něho se šířil zatuchlý pach včera vypité whisky. Babička Catherine odjakživa tvrdila, že největším štěstím by pro něho bylo, kdyby sletěl do močálu. „Aspoň by se přitom vykoupal.“

„To ty si mě včera večír dovezla zpátky do mý chajdy?“ zadrmolil tázavě.

„Ano, dědečku. Já s Paulem.“

„Paul? Kdo je Paul?“

„Paul Tate, dědečku.“

„A jo, synáček toho zbohatlíka, co? Tydle lidi z konzervárny nejsou vo moc lepší než naftaři, páč protahujou kanály, aby jima mohly projet ty jejich zatracený velký lodě. S takovou cháskou ty nemáš co pobíhat. Vod takovejch, jako seš ty, stejně chtěj akorát jedno,“ varoval mě.

„Paul je moc hodný!“ namítla jsem rázně. Jen zavrčel a pokračoval ve vázání uzlu.

„Deš z kostela, co?“ zeptal se, aniž by mi věnoval jediný pohled.

„Jdu, dědečku.“

Chvíli mlčel. Pak se podíval na cestu.

„Tvoje babička nejspíš ještě žvaní s těma vostatníma kdákalkama, no nemám pravdu? Pro nic jinýho stejně do kostela nechodí,“ ucedil zlostně, „než kvůlivá zdrbnutí.“

„Dnes byla moc hezká mše, dědečku. Proč ty se tam nikdy neukážeš?“

„Já mám svůj kostel tady,“ prohlásil a dlouhými prsty ukázal kolem dokola po močále. „Nemám zapotřebí, aby se mi ňákej flanďák koukal přes rameno, házel kolem sebe peklem a votloukal mi vo hřbet věčný zatracení.“ Nastoupil do člunu.

„Nemáš chuť na hrneček čerstvé kávy, dědečku? Právě ji jdu vařit. Babička si sem za chvíli přivede pár přítelkyň na ostružinový koláč a – “

„Ksakru, ne! S těma drbnama já nechci mít nic společnýho!“

Sklouzl pohledem ke mně a oči mu zjihly. „Ty šaty ti moc slušej,“ řekl. „Seš hezká, jako bejvala tvá maminka.“

„Děkuju, dědečku.“

„Se mi zdá, žes mi v tý boudě drobátko poklidila, že jo?“

Přikývla jsem.

„No, tak teda děkuju.“

Sáhl po lanku, aby nastartoval motor.

„Dědečku,“ přiskočila jsem k němu blíž, „když jsme tě včera večer dovezli domů, mluvil jsi o někom, kdo byl zamilovaný, a taky jsi říkal něco o penězích.“

Zarazil se a upřel na mě pronikavý pohled. Oči se mu naráz proměnily v žulu.

„Co jsem žvanil eště?“

„Už nic. Ale co jsi tím myslel, dědečku? Kdo byl tak zamilovaný?“

Pokrčil rameny.

„Asi si eště pamatuješ na ty povídačky, co mi můj táta vyprávěl vo svým tátovi a dědkovi. V naší rodině je kolik generací hazardních hráčů, abys věděla,“ prozradil s jistou pýchou. „Landryům protekla rukama hromada prachů,“ chlubil se a zvedl své zablácené dlaně, „a každej z Landryů představoval na řece zatraceně romantickou postavu! Kvůli nim ztratila hlavu spousta ženskejch. To by ti byla řada vocaď až do New Orleansu!“

„To proto prohráváš všechny své peníze v hazardu? Babička tvrdí, že to mají Landryové v krvi.“

„No, v tomdle se teda dvakrát neplete. Akorát v tom nejsem tak dobrej, jako některý z našich bejvali.“ S úsměvem se předklonil. V místech, kde si sám vytrhl zuby, neboť bolest se stala nesnesitelnou, mu v ústech zely široké tmavé mezery. „Můj prapradědek Gib Landry, to byl hráč na jistotu. Víš ty vůbec, co to je?“ zeptal se. Zavrtěla jsem hlavou. „Hráč, kerej nikdá neprohrál, páč měl voznačený karty.“ Zasmál se. „Těm kartám se řikalo Štěstíčka. No, štěstí teda namouduši měl.“ Znovu se rozesmál.

„Jak to s ním dopadlo, dědečku?“

„Vodpráskli ho na Delta Queen. Když člověk žije na doraz, je to dycinky hazard,“ poučil mě a škubl lankem. Motor zaprskal. „Jednou, až budu mít čas, ti budu o tvejch předcích vyprávět trochu víc. A vona si může řikat co chce,“ dodal a bradou ukázal směrem k domu. „Měla bys vo nich vědět pořádně.“ Znovu trhl lankem a tentokrát motor naskočil. „Musím sebou hodit. Eště potřebuju nachytat trochu ústřic.“

„Byla bych ráda, kdybys k nám dneska mohl přijít na večeři a seznámit se s Paulem,“ povzdechla jsem si. Ve skutečnosti jsem si však myslela, že bych byla ráda, kdybychom žili jako rodina.

„Co tím myslíš, seznámit se s Paulem? Tvá bába že by ho pozvala na večeři?“ podivil se nedůvěřivě.

„Pozvala. Tvrdila, že to je v pořádku.“

Dlouhou chvíli si mě upřeně prohlížel, ale pak se obrátil zpátky k motoru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rubínová záře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.