Virginia C. Andrewsová

SETBA MINULOSTI

Originální název: Seeds of Yesterday

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 1990

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1984 by The Vanda General Partnership

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Obálka © Emil Křižka, 2014

Translation © 1993, 1998, 2015 Alena Šimková

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN ePUB 978-80-243-6885-6

ISBN Mobi 978-80-243-6886-3

Foxworth Hall

Toho léta – mně bylo už dvaapadesát a Chrisovi padesát čtyři – se konečně naplnilo to, co nám kdysi slibovala naše matka. Že jednoho dne budeme velmi bohatí.

Stáli jsme vedle sebe a dívali se na ten obrovský, tajuplný dům. Už jsem ani nedoufala, že jej ještě někdy spatřím. I když se trošku lišil od původní stavby, přece jen mě pohled na něj rozechvěl. Jakou cenu jsme my dva, já a Chris, museli zaplatit, abychom se stali dočasnými pány tohoto obrovitého domu, jehož předchůdce se ocitl v plamenech. Už je to hodně, hodně dávno, co jsem si myslela, že v tomto domě budeme prožívat zlaté časy a budeme se topit v přepychu.

Mezitím jsem však přestala věřit na pohádky.

Stále, jako by se to stalo teprve včera, mám před očima ten okamžik, kdy jsme jedné chladné letní noci, za čarovného svitu měsíce a blikajících hvězd na sametově černé obloze stanuli na stejném místě jako dnes a nesměle jsme doufali v lepší budoucnost. Potkalo nás však jen to nejhorší.

Tehdy jsme s Chrisem byli velice mladí, nevinní a důvěřiví. Spoléhali jsme na naši matku a milovali ji. Věřili jsme, že mě i Chrise společně s pětiletými dvojčaty, naším bratrem a sestřičkou, odvede z temné a poněkud přízračné noci do toho velikánského domu nazývaného Foxworth Hall. Věřili jsme, že naše budoucnost bude ve znamení bohatství a štěstí.

Jak slepě jsme tomu všemu věřili, když jsme si v těch místech hrávali na honěnou.

Žili jsme zavřeni v zšeřelých a pochmurných podkrovních místnostech a hrávali jsme si na zaprášené a zatuchlé půdě. V té době jsme stále ještě doufali v matčiny sliby. Věřili jsme, že jednoho dne bude Foxworth Hall se vším bohatstvím, které skrýval, patřit nám. Navzdory všem matčiným slibům tu ale byl ještě bezcitný a zlý starý dědeček, který ne a ne umřít, takže nám, čtyřem dětem, nezbývalo, než čekat a čekat. Uplynuly předlouhé tři roky od doby, kdy naše matka zemřela a svůj slib nedodržela.

V den, kdy zemřela – a kdy byla otevřena její závěť – jsme přišli o celý Foxworth Hall. Matka odkázala sídlo Bartovi, svému nejoblíbenějšímu vnukovi, kterého jsem měla s jejím druhým manželem. Avšak do doby, než dosáhne svých pětadvaceti let, byla správa majetku svěřena Chrisovi.

Ještě předtím, než se matka odebrala za námi do Kalifornie, pustila se do obnovy Foxworth Hallu. Avšak poslední práce na domě byly dokončeny až po její smrti.

Více než patnáct let stálo sídlo opuštěné. Bylo svěřeno do péče správcům, kteří byli vybaveni spoustou zplnomocnění a kteří zasypávali Chrise dlouhými litaniemi a stížnostmi, ať už písemnými, anebo telefonickými. Opuštěný dům sám o sobě vypadal sešle, jako by čekal na den, kdy se konečně Bart rozhodne, že se zde usadí, což jsme koneckonců všichni předpokládali. Nyní nám tedy nabídl, abychom se na nějaký čas do domu nastěhovali a užívali ho, jako by byl náš vlastní, až do té doby, než se vrátí a sídlo převezme.

Můj vnitřní hlas mě varoval, neboť každá lákavá nabídka mívá nějaký háček. Uvědomovala jsem si to vábení, které nás táhlo do léčky. Cožpak jsme společně s Chrisem vážili tak dlouhou cestu jen proto, abychom se ocitli zase zpátky tam, kde jsme kdysi začínali?

Kdo z nás by měl tentokrát být další obětí?

Ne, ne, snažila jsem si namluvit sama sobě, teď už to moje podezíravá povaha poněkud přehání. Měli jsme sice zlato bez lesku, ale měli jsme ho! Museli jsme se přece jednoho dne dočkat spravedlivé odměny. Noc pomalu končila, konečně nadcházel nový den a my se najednou ocitli v situaci, kdy se všechny naše sny začínaly naplňovat.

Radost z toho, že jsme skutečně přijeli a začali plánovat nový život v opraveném domě, mi najednou zhořkla. Všechna chuť do života ze mě vyprchala. Skutečně mě sužovala nějaká zlá předtucha, která se nerozplynula ani po tom, co jsem se probudila ze snu.

Zaplašila jsem ten pocit, usmála se na Chrise, stiskla jeho dlaň a pohlédla na nový Foxworth Hall, který se vyloupl z ubohých trosek. Dům nás ohromil svou velikostí a důstojným vzhledem, ale vyzařovalo z něho jakési fluidum nepomíjejícího zla. Překvapeně jsme sledovali spoustu oken s temnými okenicemi, které visely na zdech jako ztěžklá víčka nad kamennýma vyhaslýma očima.

Mohutnost toho domu byla zároveň ohromující i děsivá. Měl půdorys ve tvaru velikého písmene T, takže uprostřed vznikla rozlehlá ústřední dvorana, a jeho křídla se rozbíhala do tří světových stran. Postaven byl z narůžovělých cihel. V břidlicové střeše byla zasazena okna s tmavými okenicemi, což na první pohled působilo velmi dobře. Vstupní portál podpíraly čtyři impozantní korintské sloupy z bílého kamene. Nad dvoukřídlými hlavními dveřmi z černého dřeva bylo umístěno ozdobné okno ve tvaru vycházejícího slunce. Bylo vykládané různobarevnými sklíčky. Ozdobné bronzové kování propůjčovalo dveřím elegantní a poněkud méně strohý vzhled.

Dokonce by mi ten pohled dodal lepší náladu, kdyby náhle nepřekryl slunce tmavý mrak. Podívala jsem se na oblohu, která se zatáhla, a pohled na ni nevěstil nic dobrého. Zvedal se vítr a schylovalo se k dešti. Stromy v nedalekém lesíku se začaly ohýbat, ptáci poplašeně vzlétli a hledali si jiný úkryt. Zelené, pečlivě udržované trávníky byly v mžiku zaneseny spoustou listí a úlomků větviček. Květiny na úhledných záhonech přitiskl vítr nemilosrdně k zemi.

Celá jsem se zachvěla a v mysli mi vytanula slova: Vyprávěj mi ještě jednou, miláčku Christophere, jak se všechno v dobré obrátí. Vyprávěj mi znovu, i když se zdráhám tomu uvěřit, že slunce zažene blížící se bouři.

Chris také pozvedl zrak, vycítil moji vzrůstající úzkost, moji neschopnost se s tím vším vyrovnat navzdory tomu, že jsem to slíbila Bartovi, mému druhorozenému synovi. Před sedmi lety nám jeho psychiatři sdělili, že jejich léčba byla úspěšná a že Bart bude zase jako dřív, bude moci žít mezi ostatními lidmi a nebude závislý na žádných lécích.

Chris mě objal kolem ramen, aby mi poskytl pocit bezpečí. Jeho rty se dotkly mé šíje. „Všechno bude zase v pořádku. Uvidíš, že mám pravdu. Už nejsme ty panenky z míšeňského porcelánu odložené někde v koutě na půdě. Už nejsme závislí na tom, co řeknou ti, kteří jsou starší než my. Jsme dospělí lidé a máme svůj život plně ve vlastních rukou. A do té doby, než Bart dosáhne věku, kdy bude moci převzít dědictví, jsme tady ty a já pány. Doktor Christopher Sheffield s manželkou z kalifornského okresu Marin. A nikdo nezjistí, že jsme vlastně sourozenci, bratr a sestra. Nikoho ani nenapadne, že jsme přímými potomky Foxworthů. Hoďme všechny starosti za hlavu. Cathy, to je naše naděje. Tady, v tomto domě, se můžeme oprostit od křivd, které byly spáchány na nás i na našich dětech, a zvláště pak na Bartovi. Nebudeme tu vládnout železnou pěstí a zarputilou nesmlouvavostí tak, jak míval ve zvyku starý Malcolm, ale budeme láskyplní, vstřícní a chápaví.“

Chris mě objímal a pevně mě k sobě přitiskl, což mi dodalo odvahu podívat se na ten dům jinýma očima. Byl skutečně nádherný. Kvůli Bartovi tu zůstaneme do jeho pětadvacátých narozenin a potom společně – já, Chris a Cindy – odletíme na Havajské ostrovy, protože tam jsme si vždycky přáli žít, někde poblíž moře a bělostných písečných pláží. Ano, vždyť se to rozumí samo sebou. Tak to musí být. S úsměvem jsem se obrátila k Chrisovi. „Máš pravdu. Nebojím se toho domu. Vlastně se neobávám ani žádného jiného domu.“ Spokojeně se usmál, přesunul ruku směrem k mému pasu a společně jsme vykročili.

Záhy po tom, co můj prvorozený syn Jory dokončil střední školu, odletěl do New Yorku, aby nějakou dobu zůstal u babičky, Madam Marisy. V uměleckých kruzích si díky svému baletnímu talentu velmi brzy dobyl význačné postavení, kritikové jej hodnotili velice příznivě a on začal dostávat hlavní role. Vzápětí za ním přiletěla jeho dlouholetá přítelkyně z dětských let, Melody.

Když bylo Jorimu dvacet, s Melody, která byla o rok mladší, se oženil. Oba dva tvrdě pracovali, až dosáhli uměleckého vrcholu. Stali se nejoblíbenější baletní dvojicí ve Státech, byli skutečně perfektně sehraní. Jejich projev byl výsledkem duševního souladu a zdálo se, že k dorozumění jim postačí jen pohled očí. Devět let se takto vyhřívali na výsluní slávy. Každé jejich představení provázel bouřlivý potlesk diváků a nadšená odezva kritiky. Také televize jim věnovala daleko větší pozornost, než které by dosáhli, kdyby vystupovali každý sólově.

Po dvou letech Madam Marisa tiše zemřela ve spánku. Zbyla nám slabá útěcha, že do svých posledních dnů byla soběstačná a že se dožila osmdesáti sedmi let.

Můj druhorozený syn Bart se náhle v době, kdy mu bylo asi sedmnáct let, změnil k nepoznání – liknavý chlapec se najednou stal premiantem školy. Bylo to přibližně v té době, kdy Jory odletěl do New Yorku. Napadlo mě, že Bartovu přeměnu způsobila Joryho nepřítomnost. Přestal být uzavřený a s nevšedním úsilím se začal zajímat o studium. Právě před dvěma dny promoval na Harvardské univerzitě a navíc byl pověřen čestným úkolem pronést při této příležitosti projev. Společně s Chrisem jsme se v Bostonu setkali s Melody a Jorym a všichni jsme odjeli na univerzitu, kde jsme se zúčastnili slavnostního ceremoniálu. Bart byl jmenovám doktorem práv. Chyběla pouze Cindy, naše adoptivní dcera, která v té době byla na návštěvě u své nejlepší přítelkyně v Jižní Karolině. Velmi mě to mrzelo, protože jsem věděla, že Bart se nemohl oprostit od averze vůči ní, přestože udělala všechno, co bylo v jejích silách, jen aby si získala jeho přízeň. On však pro sblížení neudělal naprosto nic. A dvojnásobně mě zabolelo, když Cindy nechtěla překousnout Bartovu nelásku a odmítla na jeho promoci přijet.

„Ne!“ křičela do telefonu. „Co na tom, že mě pozval! To je jen další záminka k tomu, aby se mohl předvádět. Může mít před svým jménem třeba deset titulů, a stejně ho nebudu obdivovat nebo dokonce milovat – určitě ne po tom všem, co mi provedl. Vysvětli všechno Jorymu a Melody, aby si to nevykládali ve zlém. Ale Bartovi to říkat nemusíš. Ten to ví sám až moc dobře.“

Usadila jsem se mezi Chrise a Joryho a s údivem jsem pozorovala svého syna, který nám doma připadal tak zamlklý, tak náladový a naprosto neochotný se s námi o čemkoliv bavit. A přece se dokázal vypracovat mezi nejlepší studenty a získal pověření, aby se jménem celé třídy rozloučil s vysokoškolským studiem. Jeho řeč byla naprosto strhující a úchvatná. Pohlédla jsem na Chrise, který se dmul pýchou. Všiml si mého pohledu a usmál se na mě.

„Nu, kdo by to byl do něho řekl? Je takový divný, že, Cathy? Ale že jsi na na něho hrdá? Já taky.“

Ano, ano, jistě, jsem velice šťastná, že se Bart takhle vypracoval. Stejně si ale říkám, že tenhle Bart na pódiu není tím chlapcem, kterého známe z domova. Možná, že se z toho skutečně vykřesal. Snad je opravdu v pořádku, jak nás jeho doktoři ujišťovali.

Podle mého mínění však Bartovo chování naznačovalo, že se jeho zdravotní stav nezměnil k lepšímu takovou měrou, jak se nám psychiatři snažili namluvit. Ještě předtím, než jsme se rozloučili, mi řekl: „Musíš být u toho, maminko, až k té slávě dojde.“ Ani slovem se nezmínil o tom, že by u toho měl být také Chris. „Pro mě je nejdůležitější, abys tam byla ty.“

Vždycky mu dělalo problémy vyslovit Chrisovo jméno. „Pozveme i Joryho a jeho ženu. No, a samozřejmě taky Cindy.“ Když vyslovil její jméno, zatvářil se kysele. Nebyla jsem schopna pochopit, jak někdo může nemít v lásce tak milé a roztomilé děvče, naši milovanou adoptivní dceru. Neměla jsem naši Cindy o nic méně ráda, než bych milovala vlastní dítě. Od chvíle, kdy k nám jako dvouletá přišla, jsme ji považovali za vlastní. Já i Chris jsme to tak cítili.

Dnes bylo Cindy šestnáct let a byla daleko půvabnější, než jsem bývala v tomto věku já. Navíc Cindy neměla takové problémy jako já tehdy. Čerpala svůj životní elán z dostatku pohybu na slunci a čerstvém vzduchu, což nám, věčně uvězněným dětem, bylo odepřeno. Vydatná strava a hodně pohybu jí velmi prospívaly, zatímco my jsme tehdy nic podobného nepoznali…

Chris se mě zeptal, zda hodlám před domem strávit zbytek dne a čekat, až nás silný déšť promáčí skrz naskrz. Stáli jsme ještě dost daleko od domu. Mírně, ale nesmlouvavě mi naznačil, abychom znovu vykročili. Pozvolna, krok za krokem, jsme se blížili sílícím větrem k domu. Bouře už byla docela blízko, vichr skučel, oblohu křižovaly klikaté blesky, když jsme konečně dospěli ke vstupním dveřím Foxworth Hallu.

Všimla jsem si drobností, které mi předtím unikaly. Podlaha před hlavními dveřmi byla pokryta drobnými mozaikovými dlaždicemi ve třech různých odstínech červené. Dlaždičky byly záměrně uspořádány tak, aby vytvářely obraz vycházejícího slunce s dlouhými paprsky. Byl to stejný motiv, který se opakoval nad vstupními dveřmi. Prohlížela jsem si to vykládané okno a zmocnil se mě pocit radosti. Tohle tu dříve nebývalo. Možná, že si to tak Chris přál. Ten dům nebyl totožný s tím, co tu stával předtím. Dvě sněhové vločky se také liší v detailech.

Pak jsem se ušklíbla. Kdo to jakživ viděl, aby se člověk vyžíval v porovnávání padajících sněhových vloček?

„Nekoukej po takových věcech, které ti pak berou radost ze života, Cathy. Vidím ti to na nose, a navíc tě zradily tvoje oči. Přísahám na svou čest, že tento dům opustíme, jakmile dosáhne Bart potřebného věku, a hned potom odletíme na Havajské ostrovy. Jestli se přižene hurikán a jeho poryvy obrátí tenhle dům na střechu, bude to tvoje vina, protože si něco podobného určitě přeješ.“

Přišlo mi to k smíchu. „A nezapomeň na sopku,“ řekla jsem se smíchem. „Ta by nás mohla navíc zavalit lávou.“ Zasmál se a rozverně mě plácl do zad.

„No tak! Uklidni se. August desátý prohlédne náš záměr – a potom se vsadím sto ku jedné, že to nastraží tak, že budeme mít s Bartem i Jorym plnou hlavu starostí. Kdoví co teď v tom opuštěném domě zrovna kuje za pikle.“

Málem bych na to zapomněla – Bart nám slíbil, že uvnitř domu na nás čeká veliké překvapení. Když to říkal, tvářil se velice tajuplně.

„Mami, budeš úplně vedle, až uvidíš –“ Odmlčel se a záhadně se usmál. „Vždycky v létě tam přiletím, abych se podíval, jak ten dům vypadá, abych zkontroloval, zda nechátrá, a ujistil se, že je o něj náležitě postaráno. Přikázal jsem architektům, kteří dostali na starost interiéry, aby se pokusili obnovit vnitřní prostory podle původního stavu. Kromě mé kanceláře, pochopitelně. Přeji si, aby byla moderně zařízená, aby v ní byly všechny vymoženosti, které budu potřebovat ke své práci. A… jestli chcete, můžu vám tam nechat zabudovat pár věcí, které vám zpříjemní život.“

Zpříjemní? Copak může být ten dům příjemný? Vždyť se v něm člověk cítí naprosto ztracený, nicotný, úplně odříznutý od okolního světa. Otřásla jsem se, když jsem zaslechla klapot střevíčků s vysokými podpatky a Chrisovy tlumené kroky. Blížili jsme se k temnému vchodu. Dveře byly zdobeny kováním s heraldickými prvky. Moc by mě zajímalo, proč se Bart zhlédl zrovna ve Foxworthových a vyhrabal odněkud všechny šlechtické tituly a erby. Zdálo se, že si dal opravdu záležet. Na obou křídlech vstupních dveří jsem zahlédla mohutná bronzová klepadla a dole pod nimi malé, úplně nenápadné tlačítko zvonku.

„Vsadím se, že tenhle dům je doslova přecpán nejmodernější elektronikou. Je to pravý opak starých viktoriánských sídel,“ zasyčel Chris.

O tom, že má pravdu, se nedalo pochybovat.

Bart se zhlížel ve starých věcech, ale snad ještě víc miloval nejrůznější novinky. Každou novou věc z oblasti elektroniky hned musel mít.

Chris sáhl do kapsy, aby vytáhl klíč, který mi Bart svěřil ještě předtím, než jsme odletěli z Bostonu. Ještě však klíčem v zámku ani pořádně neotočil, když se dveře neočekávaně tiše otevřely.

Byla jsem z toho celá pryč a začala jsem couvat.

Chris mě však postrčil kupředu a navázal hovor se starým pánem, který nám přátelsky pokynul.

„Vstupte, prosím,“ přivítal nás poněkud chraplavým hlasem a rychle si nás prohlédl. „Váš syn mi zatelefonoval a požádal mě, abych vás očekával. Jsem tu něco jako placená síla, abych tak řekl.“

Zírala jsem na uklánějícího se muže. Předkláněl se natolik, že jsem si ho nemohla pořádně prohlédnout. Připadalo mi, že musel strávit spoustu času v horách a teprve před nedávnem sestoupil do nížiny. Jeho vlasy měly naprosto nezajímavý odstín, nebyly ani šedivé, ani plavé. Měl modré vodnaté oči a vystouplé lícní kosti, s nimiž vpadlé oči silně kontrastovaly. Řekla bych, že ten člověk po velmi dlouhou dobu neuvěřitelně strádal. Ale někoho mi… někoho mi vzdáleně připomínal.

Nohy jsem měla jako z olova. Prudký vítr mi zvedl bílou, bohatě nabíranou letní sukni a odkryl mi na okamžik nohy až nahoru. Překročila jsem práh domu a ocitla se ve vstupní hale Foxworth Hallu, zvané Phoenix.

Chris stál těsně po mém boku. Pustil moji ruku a položil si paži kolem mých ramen. „Jsem doktor Christopher Sheffield a tohle je moje žena,“ představil nás s úsměvem. „A vy, prosím?“

Scvrklý stařík pozvedl neochotně pravici a sevřel Chrisovu silnou, opálenou ruku. Po jeho úzkých a vyschlých rtech přeběhl cynický, pohrdavý úsměv. Zároveň zvedl husté zarostlé obočí. „Je mi potěšením, že vás poznávám, doktore Sheffielde.“

Nebyla jsem schopna odtrhnout oči od toho shrbeného staříka s modrýma uslzenýma očima. Někoho mi připomínal – způsob, jakým se usmíval, prořídlé vlasy s mnoha stříbrnými prameny, oči s neobyčejně dlouhými řasami. Tatínek!

Ano, vypadal přesně tak, jak by vypadal můj otec, kdyby byl v tuto dobu ještě naživu. Ale tento muž byl značně sešlý a zbědovaný.

Můj tatínek, můj milovaný otec, který mi byl nesmírnou oporou v době mého dětství. Jak ráda bych ho opět spatřila.

Starý muž pevně sevřel Chrisovu pravici a teprve potom nám sdělil své jméno. „Jsem váš dlouho postrádaný strýček, o němž jste se domnívali, že před sedmapadesáti lety zmizel ve švýcarských Alpách.“

Joel Foxworth

Chris ze sebe vysypal několik frází, aby zakryl rozpaky, které se nás zmocnily. „Víte, moje paní,“ řekl zdvořile, „je velice překvapena. Také ona se jmenovala za svobodna Foxworthová… a až do dnešního dne žila v přesvědčení, že všichni její příbuzní zemřeli.“

V obličeji „strýčka“ Joela se vystřídaly jakési grimasy, které vzdáleně připomínaly pohrdavé úšklebky. Za chvíli se začal tvářit opět přívětivě a budil zdání člověka se srdcem na dlani.

„Ano, jistě, to chápu,“ pronesl stařík šeptem a jeho chraplavý hlas připomínal vítr prohánějící se ve spadlém, dávno uschlém listí.

Kdesi hluboko na dně jeho zastřených, blankytně modrých očí cosi potemnělo a padl na ně stín. Já vím, Chris by mi určitě řekl, že jsem popustila uzdu své představivosti

Jen žádné pochybnosti, jen žádné pochybnosti, jen žádné pochybnosti… to jen pracuje má zjitřelá fantazie.

Raději jsem se rozhlédla kolem sebe. Chtěla jsem nějak rozptýlit své podezřívavé smýšlení o muži, který tvrdil, že je jedním z matčiných bratrů, o nichž jsem se domnívala, že už jsou dávno po smrti. Se zájmem jsem si prohlížela velký sál, ve kterém se dřív často tančilo. Slyšela jsem, jak vítr venku nabývá na intenzitě a bouřlivé poryvy jsou stále blíž a blíž. Bouře teď byla přímo nad domem.

Vytanula mi vzpomínka na dobu, kdy mi bylo dvanáct a já se odsud dívala, jak venku prší, a čekala, až mě vyzve k tanci matčin druhý manžel, který se později stal otcem mého mladšího syna Barta.

Před očima mi proběhlo všechno, co potom následovalo. Byla jsem tehdy mladá a plná očekávání. Věřila jsem, že svět je nádherné místo, jako stvořené ke šťastnému životu.

Všechno, co se mi zdálo velkolepé v době, kdy jsem ještě bývala dítětem, vybledlo ve srovnání s tím, co jsem zažila později, když jsem společně s Chrisem procestovala celou Evropu a navštívila také Asii, Egypt a Indii. Ale i tak mi najednou tato hala připadala nějak elegantnější a honosnější než v době, kdy jsem byla dvanáctileté děvče.

Ale proč se pořád vracet k tomu, co se přihodilo tak dávno! Moje vzpomínky provázely podivné pocity úzkosti a bolest u srdce. Polévalo mě horko a cítila jsem, jak mi krev v žilách začala zběsile pulzovat. Dívala jsem se na tři pozlacené lustry zdobené křišťálem, na kterých byly opravdové svíčky. Každý z těch sedmiramenných lustrů měřil dobrých patnáct stop. Kolik ramen měly lustry, které tu visely dřív? Pět? Nebo snad tři? Nemohla jsem si vzpomenout. Očima jsem přejížděla po obrovských zrcadlech s pozlacenými rámy, které lemovaly sál a v nichž se zrcadlil elegantní nábytek ve stylu Ludvíka XIV. Na pohodlných křeslech sedávali ti, kteří netančili, ale dávali přednost tomu, aby si spolu povídali.

Nemohu se na to všechno takhle dívat! To všechno žije jenom v mých vzpomínkách. Ale proč mi ten nový Foxworth Hall připadá daleko lepší než ten původní?

Pak můj zrak padl na něco, o čem jsem vůbec nepředpokládala, že to ještě někdy spatřím.

Tam vzadu, to dvojitě točité schodiště z červeně a bíle skvrnitého mramoru. Že by to bylo ještě to původní? Možná ho jenom opravili. Ale cožpak jsem na vlastní oči neviděla, že po požáru zůstala z domu jen hromada doutnajícího popela a černý dým? Odolalo jen osm komínů, ale mramorové schodiště určitě ne. Umně proplétané kování a zábradlí z růžového dřeva oheň také zničil, určitě to muselo být vytvořeno znova. Polkla jsem, abych uvolnila sevřené hrdlo. Ráda bych, aby v tomhle domě bylo všechno úplně nové, zcela nové… aby tu nic z dřívějška nezbylo.

Joel mi pozorně četl ve tváři, z mého výrazu mohl na rozdíl od Chrise leccos poznat. Když se naše oči střetly, rychle se podíval jinam a naznačil nám, abychom ho následovali. Pak nás prováděl nádhernými pokoji v přízemí. Celou tu dobu jsem chodila jako ve snu a nic jsem neříkala. Veškerou konverzaci obstarával Chris. Konečně jsme se v jednom ze salonků usadili a Joel se pustil do vyprávění svého příběhu.

Cestou ještě odběhl do velikánské kuchyně, aby nám připravil nějaké občerstvení. Odmítl Chrisovu nabídku a za chvíli přinesl podnos s čajem a vrchovatý talíř s naparáděnými obloženými tousty. Já jsem hlad neměla a ani jsem se tomu příliš nedivila. Zato Chris byl pořádně vyhládlý a v několika minutách spořádal šest malých toustů. Když se natahoval pro další, už mu Joel doléval druhý šálek čaje. Nasoukala jsem do sebe jen jeden maličký kousek, ale ani jsem pořádně nevěděla, jestli má nějakou chuť. Dvakrát jsem usrkla čaje, byl horký a velmi silný. Jako na trní jsem čekala, až se Joel pustí do vyprávění.

Měl slabý hlas, trochu chraplavý, takže se zdálo, že je nastydlý a těžko se mu hovoří. Ale záhy jsem přestala vnímat jeho nepříliš libozvučný tón, protože začal vzpomínat na doby, kdy žili moji prarodiče a maminka byla ještě docela malá. Bylo víc než jasné, že svého otce nenáviděl, a tak jsem k němu začala pociťovat jakousi náklonnost.

„Vy jste svého otce oslovoval křestním jménem?“ zeptala jsem se šeptem, jako by se někde poblíž schovával samotný starý Malcolm. Bylo to poprvé, co jsem od té doby, kdy se dal do vyprávění, promluvila.

Joelovy úzké rty se zkřivily do podivné grimasy, která jen vzdáleně připomínala smích. „Ano, jistě. Můj bratr Mel byl o čtyři roky starší než já, a když jsme o otci mezi sebou hovořili, jinak jsme mu neřekli. Ale v jeho přítomnosti bychom si to nedovolili. K tomu jsme opravdu nenašli odvahu. Abychom jej oslovovali tatínku, to pro nás bylo absurdní. Nechtěli jsme mu říkat ani otče, protože nám otcem nikdy nebyl, ani tati, protože to nám připadalo příliš důvěrné, a právě to jsme nechtěli. A dávali jsme si dobrý pozor, abychom mu příliš často nepřišli na oči. Když se zdržoval doma, raději jsme se vytratili. Měl ve městě kancelář a odtamtud řídil převážnou většinu svých záležitostí. Doma měl také pracovnu. Vždycky, když pracoval, trůnil za obrovitým stolem, který představoval mezi ním a námi jakousi bariéru.

Dokonce i když byl doma, snažil se zachovávat si od nás odstup. Nikdy nezahálel, neustále se zavíral ve své pracovně, kde se věnoval rozvláčným telefonickým hovorům, takže jsme nikdy neměli přehled o tom, čím se vlastně zabývá. S naší matkou se bavil opravdu jen příležitostně. Ale myslím, že jí to nijak zvlášť nevadilo. Jen opravdu zřídka jsme jej viděli, že by pochoval naši malou sestřičku. Když jsme to potom později probírali, divili jsme se a sami nechápali, proč jsme vlastně na Corinnu tak žárlili. Vždyť ona byla daleko častěji trestána než my. Ale náš otec ji vždy jen velmi nerad trestal. Někdy se to vyřídilo pokáráním, někdy bitím a občas nás zavíral do podkrovní místnosti. Čas od času přinášel Corinně pořádně drahé cetky nebo přepychové panenky a hračky. Měla všechno, na co si jen vzpomněla, ale když něco provedla, sebral jí nejmilejší hračku a věnoval ji dobročinnému spolku, který podporoval. To býval jeden z jeho nejoblíbenějších trestů. Mohla plakat a škemrat o jeho přízeň jak chtěla, ale on se k ní otočil zády a ignoroval ji se stejně lehkým srdcem, jako ji předtím rozmazloval.

Když jsme se ho s bratrem pokoušeli přimět k tomu, aby i nám dal nějaký dárek, vždycky nás odbyl a poradil nám, abychom se chovali jako chlapi, a ne jako děcka. Společně s Melem jsme došli k názoru, že vaše matka dovedla z otce velmi obratně vymámit všechno, co zrovna chtěla. My jsme se ani nedovedli chovat tak roztomile jako ona, ani jsme se ho nepokoušeli obalamutit nebo škemrat.“

Před očima mi vytanul obraz mé matky z doby, kdy byla ještě malé děvčátko, jak běží tímto přepychovým, ale nešťastným domem. Děvčátko, které si zvyklo na na to, že dostalo všechno, na co si jen vzpomnělo. Když se později provdala za mého otce, jehož plat byl velmi skromný, nedovedla se nikdy správně rozhodnout, jak nejlépe s tou trochou peněz naložit.

Seděla jsem jako přimrazená a Joel pokračoval ve vyprávění. „Corinna se s naší matkou dvakrát neshodla. Když dospívala, začali jsme zjišťovat, že matka žárlí na krásu své vlastní dcery. Sestra si dovedla omotat kolem prstu každého muže, na kterého pomyslela. Byla opravdu nevšední krasavice. I my, její bratři, jsme vycítili tu sílu, kterou na své okolí působila.“ Joel si položil štíhlé a bledé ruce na kolena. Měl vyzáblé, téměř pavoučí paže, které si však navzdory času podržely jistou dávku graciéznosti, možná i proto, že byly tak voskově bílé. Na pozadí té vší krásy a přepychu tady žili lidé, kteří trpěli pod Malcolmovou nadvládou a snažili se z ní nějakým způsobem vymanit. Dokonce i naše matka, která byla velmi mírné povahy, se pokoušela uniknout z toho prostředí.

Mel se vykašlal na kariéru bankovního úředníka, byla to práce, kterou ze srdce nenáviděl a k níž byl Malcolmem donucen. Popadl motocykl a odjel pryč, daleko do hor, kde jsme se usadili ve srubu, který jsme si tam společně postavili. Vzali jsme s sebou naše přítelkyně a vyváděli jsme tam všechno to, co otec tak odsuzoval.

Až jednoho strašlivého letního dne se to stalo: Mel se zřítil z prudkého srázu. Jeho tělo později vyprostili z úzké strže. Bylo mu tehdy pouhých jednadvacet. A mně sedmnáct. Tehdy ve mně cosi zemřelo. Cítil jsem se tak sám, tak bezvýznamný po bratrově odchodu. Otec si mě po Melově pohřbu zavolal a oznámil mi, že musím nastoupit na místo po mém starším bratrovi a začít pracovat v jedné z jeho bank, abych se naučil pohybovat ve finančnictví. Když mi to říkal, bylo to, jako by mi usekával ruce a nohy. Utekl jsem ještě tu noc.“

Cosi se tím velikým domem plížilo, tiše, potichoučku. Bouře tam venku zběsile zuřila. Zahlédla jsem olověně šedou oblohu, která se čím dál tím víc zatahovala. Přisedla jsem si blíž k Chrisovi, který odpočíval na elegantním sofa. Joel seděl naproti nám v pohodlném křesle, mlčel a zdálo se, že je zabrán do melancholických vzpomínek a že ani já, ani Chris pro něho v tuto chvíli neexistujeme.

„A kam jste se vydal?“ zeptal se Chris, když odkládal šálek. Uchopil mě za ruku. „To přece nebylo jednoduché pro takového sedmnáctiletého chlapce…“

Joel sebou trhl a okamžitě se vrátil do reality. Zdálo se, že je udiven, protože se opět ocitl v domě, ve kterém prožil své dětství. „Opravdu jsem to neměl lehké. Nebyl jsem veden k ničemu pořádnému, vyznal jsem se jenom v hudbě, protože jsem měl mimořádný talent. Vstoupil jsem na nákladní parník a abych se dostal na druhou stranu do Francie, vzal jsem místo nekvalifikovaného palubního dělníka. Poprvé v životě jsem měl ruce plné mozolů. Když jsem se konečně vylodil ve Francii, našel jsem si místo v jednom nočním klubu a poměrně slušně jsem vydělával. Ale brzy jsem byl unaven neustálým ponocováním, a tak jsem zamířil do Švýcarska. Pevně jsem se rozhodl, že procestuji celý svět, ale domů se už nevrátím. Také tam jsem se uchytil v nočním podniku jako hudebník, byl to takový malý švýcarský hostinec nedaleko od italských hranic. Netrvalo dlouho a přidal jsem se k jedné skupině lyžařů, právě sjížděli Alpy. Lyžování jsem věnoval spoustu volného času. V létě jsem navíc lezl po horách nebo jezdil na kole. Jednoho dne mě moji kamarádi pozvali na poměrně riskantní podnik: rozhodli se, že na lyžích sjedou nebezpečně strmý sráz. Tehdy mi bylo devatenáct. Moji čtyři společníci se hlasitě bavili a smáli a vůbec si nevšimli, že jsem se dostal do problémů a zapadl do jedné úzké ledovcové pukliny. Navíc jsem si zlomil nohu. Ležel jsem tam půldruhého dne, než na mě narazili dva mniši, kteří v těch místech projížděli na oslech. To už jsem byl napůl bez sebe. Dostali mě odtamtud, ale já si na nic pořádně nepamatoval, jak jsem byl zesláblý hladem a téměř šílený bolestí. Když jsem se konečně probral, skláněli se nade mnou nějací lidé a přátelsky se na mě usmívali. Ten klášter stál na italské straně a já v té době neuměl ani slovo italsky. Učili mě jejich řeči a vyléčili mi zlomenou nohu. Za to jsem se jim odvděčil tím, že jsem jim pomáhal malovat nějaké nástěnné fresky. Také jejich ručně psané knihy jsem zdobil obrázky s náboženskými motivy. Občas jsem taky hrával na varhany. V době, kdy jsem se pozvolna zotavoval ze svého zranění, jsem došel k názoru, že se mi vlastně jejich klidný život zamlouvá. S radostí jsem využíval své umělecké nadání při výzdobě kláštera a s chutí jsem hrával na varhany jak za úsvitu, tak v podvečer. Oblíbil jsem si dny plné poklidu vyplněné modlitbami, prací a odříkáním. Zůstal jsem a stal jsem se jedním z nich. Tam, vysoko v horách, v odloučeném klášteře, jsem konečně našel životní rovnováhu.“

Odmlčel se. Seděl a díval se na Chrise. Pak obrátil své nevýrazné, avšak planoucí oči na mě.

Snažila jsem se neuhýbat očima, abych neprozradila náhlé citové hnutí, ale nedařilo se mi to. I když mi tolik připomínal mého otce, kterého jsem velice milovala, nebyl mi nijak zvlášť sympatický. Došla jsem k názoru, že mě brzdily obavy, aby snad nepoznal, že Chris je mým vlastním bratrem, ne manželem. Že by mu to Bart řekl? Nebo že by si sám povšiml, že Chris je velmi podobný Foxworthům? Usmíval se na mě, jako by si mě chtěl svým přátelským postojem naklonit. Pravděpodobně velmi dobře vycítil, že by si v prvé řadě měl získat nejdříve mě…

„A proč jste se vlastně vrátil zpět?“ zeptal se Chris.

Joel se opět trochu pousmál. „Do našeho kláštera přišel nějaký americký novinář, který chtěl napsat článek o tom, jak vypadá život v klášteře v porovnání s dnešní dobou. Byl jsem tam jediný, kdo rozuměl anglicky, takže mě pověřili, abych se mu věnoval. Samozřejmě jsem se ho zeptal, zda náhodou nezná nějaké Foxworthovy z Virginie. A on kupodivu mého otce znal, říkal, že značně zbohatl a byl úspěšný i v politice. Tehdy jsem se také poprvé dověděl o jeho smrti a také o tom, jak skončila moje matka. Od té doby, co ten novinář odjel, jsem bez přestání myslel na tento dům a na moji sestru. Roky plynuly dál, dny si byly navzájem podobné jako vejce vejci, ani kalendář jsem nepotřeboval. Ale jednoho dne jsem se rozhodl, že se opět vrátím domů, abych se setkal se sestrou. A do té doby, než jsem asi před rokem přišel do téhle vesnice, kde jsem se ubytoval v hotelu, jsem netušil, že náš dům vyhořel a moje sestra byla umístěna do psychiatrické léčebny a že zdědila všechno to pohádkové bohatství. A teprve až když sem v létě přijel Bart, jsem se dozvěděl i to ostatní – o její smrti a o tom, že mu odkázala veškerý majetek.“ V rozpacích sklopil oči. „Bart je velice pozoruhodný mladý muž, jsem rád, že jsem ho poznal. Ještě než sem přijel, trávil jsem spoustu svého času tady nahoře a povídal jsem si se správcem. Hodně mi o něm vyprávěl. Říkal, že sem často zajíždí, aby probral s architekty obnovu domu. Přál si, aby dům vypadal stejně jako ten původní. Zařídil jsem si to tak, abych se s Bartem setkal, sešli jsme se a já mu řekl, kdo opravdu jsem. Myslím, že ho to potěšilo… a to je vlastně všechno.“

Skutečně? Upřeně jsem ho pozorovala. Nevrátil se náhodou jenom proto, aby si zajistil bohatství, které starý Malcolm nashromáždil? Co když bude chtít zrušit matčinu závěť a shrábnout všechno pro sebe? Ale kdyby to bylo opravdu tak, proč by se Bart tolik radoval z toho, že se tady objevil?

Nedala jsem na sobě nic znát, jenom jsem tiše seděla. Chris se postavil. „Myslím, že máme za sebou namáhavý den, Joeli. Moje žena by si ráda odpočinula. Byl byste tak laskav a zavedl nás do pokoje, kde bychom si mohli trochu odpočinout?“

Joel okamžitě vyskočil a velice se omlouval za svou nepohostinnost. Vzápětí nás doprovodil ke schodišti.

„Velice se těším, až zase uvidím Barta. Byl tak velmi laskav a nabídl mi, že mohu v domě přebývat. Ale vy jistě pochopíte, že mi všechny tyhle místnosti až příliš připomínají mé rodiče. Ubytoval jsem se tedy nad garážemi, poblíž pokojů určených pro služebnictvo.“

Vtom zazvonil telefon. Joel mi podal sluchátko. „Váš starší syn, volá z New Yorku,“ pronesl trochu škrobeně. „Pokud s ním chcete hovořit oba dva, můžete použít telefon v prvním salonu.“

Chris se rozběhl, aby si vzal druhé sluchátko, a já se zatím pozdravila s Jorym. Jeho šťastný hlas úplně zahnal chmury a depresi, které mě až doposud trápily. „Mami, tati, podařilo se mi zrušit pár vystoupení a společně s Mel si uděláme pauzu a přiletíme za vámi. Už jsme pořádně unavení, potřebujeme na chvíli vysadit. A navíc se hrozně těšíme, až uvidíme ten dům. Slyšeli jsme toho o něm už tolik… Je opravdu úplně stejný jako ten předchozí?“

Ach ano, tomu původnímu se skutečně podobá až moc. Měla jsem obrovskou radost, že Jory s Melody sem za námi přijedou. Až se vrátí Bart a Cindy, budeme opět všichni spolu, všichni společně pod jednou střechou – o něčem takovém se mi ani nesnilo.

„Ale nemysli si, že budu tam u vás někde pořádat nějaká představení,“ odpověděl rozverně na moji otázku. „Jsem opravdu hrozně utahaný. Cítím únavu po celém těle. Oba dva si zasloužíme pořádný odpočinek… a navíc máme pro vás malé překvapení.“

Nic víc ovšem neprozradil. Joel se pak zmínil o tom, jak Bart nachystal pokoje určené jenom pro mě. „Pro vás, doktore Sheffielde, samozřejmě také vyhradil zvláštní apartmá.“

Joel se na mě pozorně zahleděl a snažil se odhadnout moji reakci. Podle toho, jak se zatvářil, jsem usoudila, že byl spokojen.

Statečně jsem vykročila ke schodišti, částečně podpírána pevnou Chrisovou paží. Stoupali jsem stále výš a v prvním patře jsme zabočili dozadu, tam, kde začala naše nádherná a hříšná láska – opět jsem se viděla v tom uprášeném a špatně osvětleném podkrovním pokojíku, který sloužil jako skladiště starých nepotřebných krámů a na jehož stěnách visely papírové květiny. Zdálo se mi, že znovu slyším naše dávné sliby.

Vzpomínky

Když jsme vystoupili asi do poloviny schodiště, ohlédla jsem se, jako bych si chtěla prohlédnout cosi, čeho jsem si předtím nevšimla. Už prve, když nám Joel u večeře vyprávěl svůj příběh, rozhlížela jsem se kolem sebe s nevšedním zájmem a nemohla jsem se těch věcí nasytit. Z místa, kam jsme došli, jsem mohla velmi lehce přehlédnout celou vstupní halu s množstvím zrcadel a skupinkami stylového nábytku, který zval k odpočinku. Mramorová podlaha se leskla jako křišťál. Zmocnila se mě neodolatelná touha tančit. Chtělo se mi tančit, vířit vzduchem a kroužit, dokud bych úplně vysílená neklesla…

Chris začal být netrpělivý a vadilo mu moje otálení. Strkal mě napřed, až jsme se dostali na oválné odpočívadlo a já se opět ohlédla pod sebe do tanečního sálu.

„Cathy, copak se musíš utápět ve vpomínkách?“ zašeptal mi do ucha trochu rozzlobeně. „Myslím, že toho už bylo dost, teď je třeba zapomenout na to, co bylo, a myslet na budoucnost. Tak pojď, vidím na tobě, že jsi pořádně unavená.“

Vzpomínky mě však bez přestání obtěžovaly a byly čím dál dotěrnější. Cory, Carrie, Bartholomew Winslow – tušila jsem, že jsou někde poblíž, kolem mě, slyšela jsem jejich tiché hlasy. Znovu jsem pohlédla na strýčka Joela, který si však nepřál, abychom jej nazývali strýčkem. Toto oslovení si vyhradil pouze pro naše děti.

Podobou značně připomínal Malcolma, pouze jeho oči měly měkčí výraz, byly méně pichlavé než ty, co jsme spatřili na obrovském portrétu v životní velikosti, který visel v „trofejním“ salonku. Napadlo mě, že ne všichni modroocí lidé musí být zlí a špatní. A já bych to měla vědět mnohem lépe než ostatní.

Nepokrytě jsem si prohlížela stářím poznamenanou tvář, ale ještě docela zřetelně jsem rozeznala rysy, které měl zamlada. Určitě měl slámově žluté vlasy a v obličeji se podobal svému otci. Trochu jsem se vzpamatovala, přistoupila k němu blíž a objala jej. „Vítejte k nám do rodiny, Joeli.“

Zdálo se mi, že se jeho útlé a zestárlé tělo v mém objetí zachvělo a ztuhlo. Když jsem se dotkla svými rty jeho tváří, připadaly mi jakoby vyschlé. Odtáhl se ode mě, jako bych ho mohla svým dotykem nakazit, ale možná to bylo jenom tím, že měl z žen strach. Já jsem se po neúspěšném pokusu být vstřícná a přátelská také stáhla. U Foxworthů se tělesný kontakt odsunoval až do doby, kdy byl člověk ženatý nebo vdaný. Zmateně jsem se podívala na Chrise, co tomu říká. Jen klid, vyčetla jsem z jeho očí. Jen klid, vždyť ono se to urovná.

„Moje paní je už značně vyčerpaná,“ opakoval znovu Chris. „Byli jsme našemu mladšímu synovi na promoci, společně jsme to oslavili a navíc máme za sebou velmi namáhavou cestu…“

Joel konečně přestal zírat upřeně před sebe a poznamenal, že by Bart udělal nejlépe, když by najal nějaké služebnictvo. On sám už navázal kontakt se zprostředkovatelnou práce a domluvil se s nimi, takže bychom si nějaké lidi mohli vyhlédnout. Mumlal si to pod vousy, takže mi unikalo každé druhé slovo, navíc jsem měla plnou hlavu nejrůznějších úvah, zvlášť když jsem pohlédla směrem k severnímu křídlu, v jehož zadní části byl pokoj, kam nás tak často zavírali. Že by to tam bylo úplně stejné jako tehdy? Že by tam Bart nechal nastěhovat dvě dvojité postele, všechno možné haraburdí a dávno nepoužívaný nábytek? Doufala jsem, že to tam bude vypadat přece jen jinak.

„Jste velmi podobná vaší matce, Catherine.“ Joelova slova mě úplně vyvedla z míry.

Zírala jsem na něho a přemýšlela, zda to mínil jako poklonu.

Zůstal tiše stát, jako by odněkud čekal nějakou nápovědu, a střídavě hleděl na mě a na Chrise. Potom se obrátil zády a vydal se směrem k našim pokojům.

Bouře řádila přímo nad naší hlavou. Blesky protínaly oblohu, každou chvíli se ozývalo práskání hromu a hrozný rachot mě vehnal do Chrisova náručí. Přikrčila jsem se, jako by mě právě on mohl ochránit před božím hněvem.

Vodopády deště omývaly okenní tabulky, stékaly dolů po střechách a splývaly v potoky, které pustošily všechno, co jim stálo v cestě. Rozhlížela jsem se kolem a měla jsem z toho všeho značně nepříjemný pocit. Byla jsem opět v domě svého mládí a cítila jsem, jak na mě celá ta atmosféra kolem nedobře působí.

„Ano, ano, celá Corinna,“ brumlal si Joel pro sebe. Ještě jednou na mě vrhl významný pohled a potom sklonil hlavu. Chvíli tak zůstal, snad to trvalo pět vteřin, ale možná taky pět dlouhých minut.

„Potřebovali bychom si vybalit věci,“ upozornil Chris, tentokrát o něco naléhavěji. „Moje paní je celá utrmácená. Měla by se vykoupat a trochu se prospat. Cestování jí nikdy příliš nesvědčilo.“ Ráda bych věděla, proč to pořád dokola opakoval.

Joel se vmžiku vrátil do reality. Je docela možné, že mniši takhle často postávají se skloněnou hlavou a tiše rozjímají, ponořeni do zbožných myšlenek.

Konečně vykročil do dlouhé chodby, šel pomalu, nohy sotva vláčel. Zabočil za roh a k mému údivu nás vedl přímo do jižního křídla, kde bývaly přepychové pokoje naší matky. Jak ráda bych ulehla do jejích nádherných, jako obláček lehkých podušek, usadila se u její dlouhé toaletky a koupala se v černým mramorem obkládané koupelně se zrcadly po stěnách i na stropě.

Před dveřmi, k nimž vedly dva široké točité schody pokryté kobercem, se Joel zastavil. Usmál se, ale byl to takový zvláštní úsměv. „Tady jsou pokoje vaší matky, prosím,“ pronesl suše.

Zastavila jsem se a mimoděk se trochu otřásla před těmi známými dvoukřídlými dveřmi. Beze slova jsem se ohlédla na Chrise. Bylo slyšet jen tiché bubnování deště. Joel otevřel jedno křídlo a vstoupil do ložnice. Chris využil příležitosti a pošeptal mi do ucha: „Pro něho jsme jenom manželé, rozumíš, Cathy – on nic netuší.“

Když jsem vstoupila do matčiny ložnice, vhrkly mi slzy do očí – nevěřícně jsem zírala na postel, o níž jsem předpokládala, že tehdy určitě shořela! Byla to ona! Labutí postel s roztomilými růžovými záclonkami, jejichž cípy přidržovala malá labuť konečky rozepjatých perutí. Labuť měla stejně nádherně vyklenutou šíji, stejné rubínové, ale bohužel slepé oči, které se dívaly na toho, kdo právě ležel v posteli.

Nemohla jsem tomu uvěřit. Že bych snad měla spát v té posteli? V posteli, v níž moji matku objímal Bartholomew Winslow – její druhý manžel? Muž, kterého jsem jí přebrala a který se později stal otcem mého druhorozeného syna Barta? Muž, který mě dosud pronásleduje ve spánku a vzpomínka na něho mě naplňuje pocitem provinění? Ne! V té posteli prostě spát nemohu! Ne! To není možné.

Kdysi jsem zatoužila se v této labutí posteli s Bartholomewem vyspat. Byla jsem tehdy velmi mladá a pořádně praštěná, protože jsem si myslela, že přepych a spousta věcí mi mohou zaručit pocit štěstí, a tak jsem dělala všechno, abych dosáhla svého.

„Že je ta postel okouzlující?“ nadhodil Joel za mými zády. „Bart s tím měl spoustu starostí, než našel pořádné řemeslníky, kteří byli schopni vyřezat ze dřeva takové záhlaví postele. Nejdřív na něho všichni koukali, jako by se zbláznil. Nakonec však přece jen narazil na nějaké staré řezbáře, kteří měli radost, že dostanou zajímavou práci, navíc slušně zaplacenou. Myslím, že jim Bart musel velmi podrobně popsat, jaké držení těla měla ta původní labuť. A nechtějte ani vědět, jak vyváděl, když se jim to hned napoprvé nepovedlo podle jeho představ. Nakonec udělali i tu malou labuť, která sedí u nohou postele. On to tak chtěl. Pro vás, Catherine, jenom pro vás.“

„Joeli, co všechno vám ještě Bart svěřil?“ zeptal se Chris a v jeho hlase bylo znát, že se musí značně ovládat. Přistoupil ke mně, položil mi ruku kolem ramen, jako by mě chtěl ochránit nejen před Joelem, ale před celým světem. S ním bych byla šťastná třeba i v roztrhané chalupě. Jeho blízkost mi dodávala sílu.

Starý muž se samolibě a blahosklonně usmál, když si povšiml Chrisova gesta. „Bart se mi svěřil s celou vaší rodinnou historií. Víte, on občas potřebuje někoho staršího, kdo by ho vyslechl.“

Významně se odmlčel a pohlédl na Chrise, který si pozvolna uvědomoval, co právě slyšel. I když se snažil ovládat, bylo na něm znát, že je z toho celý pryč. Joel s uspokojením pokračoval: „Bart mi pověděl všechno o tom, jak jeho matka a její sourozenci byli téměř čtyři roky drženi v ústraní. O vás, Catherine, vím také to, že jste léta hledala toho pravého muže, který by vám beze zbytku vyhovoval, až jste se nakonec provdala za… doktora Sheffielda.“

Hovořil dvojsmyslně, v jeho řeči byla spousta narážek. Po zádech mi z toho všeho běhal mráz.

Konečně Joel vyšel z pokoje a tiše za sebou zavřel. Když zmizel, dal mi Chris na srozuměnou, že se s tím musím nějak vyrovnat, vždyť tady přece nezůstaneme jen na jednu jedinou noc. Políbil mě a objal. Hladil mě po ramenou a po vlasech a utěšoval tak dlouho, dokud jsem nebyla schopná se otočit a podívat se na všechno to, co Bart v pokoji nechal zařídit, aby byl stejně tak přepychový jako v dobách, kdy ještě patřil matce.

„Tahle postel je pouhou replikou původního originálu,“ pronesl Chris tiše a hezky se na mě podíval. „Naše matka v ní nikdy neležela, drahoušku. Nezapomeň na to, že si Bart přečetl tvoje poznámky. Až příliš dobře jsi ji popsala a on toho využil. Třeba tu labuť jsi zachytila tak věrně, že ho určitě napadlo, že bys měla ráda svůj pokoj zařízený přesně tak, jako ho mívala naše matka. Možná si to ani neuvědomuješ, ale on to vycítil. Jestli se ovšem mýlím, tak se na mě, prosím tě, nezlob. Jen mě tak napadlo, že si třeba říkal, že by tě tímto způsobem mohl potěšit, proto nešetřil ani penězi, ani vlastní energií, jen aby to tu bylo takové jako dřív.“

Beze slova jsem kývla hlavou a v tu chvíli jsem si nebyla jistá, jestli jsem vůbec kdy věděla, co vlastně sama chci. Stejně by mi nevěřil. „Vždyť sis to přála, Cathy! Toužila jsi po tom, co měla ona! Vím to. I tvoji synové to vědí. Tak nám nechtěj namlouvat nějaké báchorky, abys zakryla to, po čem jsi odedávna toužila.“

Měla bych ho začít nenávidět za to, že do mě tak vidí. Ale místo toho jsem ho objala a přitiskla si tvář na jeho hruď. Celá jsem se chvěla. Snažila jsem se skrývat pravdu dokonce i sama před sebou. „Nebuď na mě takový, Chrisi,“ zaprosila jsem. „Sama jsem z toho u vytržení. Vždyť ty pokoje vypadají, jako by byly zařízeny jenom pro ni… a jejího manžela…“

Přitiskl mě pevně k sobě. „Co si myslíš o Joelovi?“ zeptala jsem se.

Plna očekávání jsem přemýšlela, co mi odpoví. „Líbí se mi, Cathy. Byl úplně nadšený a nezdálo se mi, že by něco předstíral, když jsem mu navrhl, aby tady zůstal.“

„Tys ho požádal, aby tu s námi zůstal?“ zašeptala jsem.

„No jistě, proč ne? Jakmile bude Bart svým vlastním pánem, to znamená brzy po svých pětadvacátých narozeninách, přece odsud odjedeme. A navíc jsem si řekl, že je to výborná příležitost, jak se dozvědět něco víc o rodině Foxworthů. Joel nám může vyprávět o spoustě zajímavých věcí a o naší matce. Třeba zná pro nás dosud nepochopitelné okolnosti o tom, proč nás nakonec zradila a proč si náš dědeček přál, abychom zemřeli. Někde v Malcolmově zpotvořeném mozku přece musela tkvět příčina toho, že přiměl naši matku, aby překonala vrozený instinkt, který rodičům nařizuje, aby chránili své děti. Dodnes nevíme, čím ji vlastně donutil, aby ho porušila.“

Podle mého názoru jsme se toho tam dole od Joela dozvěděli až dost. Už jsem ani netoužila po tom, abych toho věděla ještě víc. Malcolm Foxworth patřil k těm lidským zrůdám, které od narození postrádaly jakékoliv mravní zásady, takoví lidé netrpěli žádnými výčitkami svědomí. Člověk jeho ražení si nedal nic vysvětlit a taky nebyl schopen nic pochopit.

Chris se naléhavě zahleděl do mých očí a v tu chvíli mi připadal velice zranitelný. „Rád bych zjistil všechny okolnosti z dob, kdy naše matka bývala mladá, abych už konečně pochopil, proč nás od sebe odvrhla. Všechny nás tím hluboce ranila a já si myslím, že se s tím nevyrovnáme, dokud nebudeme vědět, co ji k tomu skutečně přivedlo. Jsem ochoten jí odpustit, ale nemohu zapomenout. Chci se dopracovat k pravdě, abychom se potom mohli přes všechno daleko lépe přenést…“

„Myslíš, že to bude něco platné?“ zeptala jsem se sarkasticky. „Na to, abychom pochopili jednání naší matky a odpustili jí, je už příliš pozdě. Abych byla upřímná, už mě to přestalo zajímat – i když se snažím o to, abych jí odpustila.“

Chrisovy ruce zklamaně sklouzly dolů z mých ramen. Otočil se a odstoupil. „Musím se poohlédnout po našich zavazadlech. Zatím se vykoupej, než skončíš, budu mít už vybaleno.“ Mezi dveřmi se zarazil, ale neobrátil se ke mně. „Buď tak laskavá a pochop, že teď má Bart jedinečnou příležitost konečně nalézt životní rovnováhu. Uvědom si, Cathy, že stále ještě není úplně v pořádku. Slyšelas ho při projevu. Ten mladík má jedinečné nadání pro ústní projev. To, co říká, se dobře poslouchá. Ale bývaly doby, kdy byl plachý a uzavřený. Můžeme děkovat bohu, že se z toho na poslední chvíli dostal.“

Přikývla jsem. „Dobrá, udělám všechno, co bude v mých silách. Odpusť mi, Chrisi. Už jsem ztrácela víru.“

Usmál se a odešel.

Šla jsem do „dámské“ koupelny, která sousedila s ložnicí. Pomalu jsem se svlékala. Vana z černého mramoru se zatím pomalu plnila vodou. Ve všech zrcadlech se odráželo moje nahé tělo. Byla jsem pyšná na svoji postavu, která si doposud uchovávala půvab a štíhlost. Také ňadra jsem ještě neměla pokleslá. Shodila jsem na zem poslední kousek prádla a vztáhla ruce, abych si z vlasů uvolnila sponky. Představila jsem si, že moje matka také takhle stávala a dělala stejné pohyby jako teď já. A myslela přitom na svého druhého, mladšího manžela. Zdalipak věděla, že býval po nocích se mnou? A věděla vůbec, kdo byla Bartova milenka, ještě než to všechno prasklo tehdy na tom vánočním večírku? Vsadím se, že to věděla!

Dvě hodiny po tom nezapomenutelném večeru jsem už ležela v posteli zdobené labutěmi. Snila jsem s otevřenýma očima a sledovala Chrise, který se právě svlékal. Musím poznamenat, že mezitím stačil všechny naše věci vybalit, pověsit moje i své šaty a uložit naše prádlo do prádelníku. Zdálo se mi, že vypadá poněkud unaveně, možná i nešťastně. „Joel říkal, že se zítra přijdou představit noví zájemci na místa služebnictva. Rád bych, abys s tím počítala.“

Překvapeně jsem se posadila. „Ale já myslela, že by si to raději zařídil Bart sám.“

„Ne, přál si, abys to udělala ty.“

„Ale…“

Chris si přehodil sako přes bronzovou figurínu a jeho pohyb mi připomněl, že úplně stejnou míval Bartův otec, když tady ještě žil. Už mě to otravovalo, pořád se vracet ve vzpomínkách zpět. Když byl úplně nahý, zamířil do „pánské“ koupelny. „Jenom se krátce osprchuji a hned jsem u tebe. Ne abys mi mezitím usnula.“

Ležela jsem v pološeru a rozhlížela se po místnosti. Chvílemi jsem myslela na matku a na čtyři děti zamčené tam nahoře v podkrovním pokojíku. Cítila jsem paniku a pocit provinění, které ji nepochybně provázely, zatímco tam dole po léta přežíval ten starý muž, který jí neustále vyhrožoval. Odjakživa byl zlý, bezbožný a podlý. Zdálo se mi, že někde tady slyším jeho sípavý hlas. Zavřela jsem oči a chtěla jsem zaplašit ten bláznivý přelud. Nic jsem neslyšela, žádné hlasy, žádnou hudbu, nic. Už nechci vnímat tu zatuchlinu, kterou to páchlo tam nahoře v podkroví. Už nechci. Vždyť je mi dvaapadesát, ne dvanáct, třináct, čtrnáct nebo patnáct let.

Všechny ty pachy minulosti vyvanuly. Cítila jsem jen vůni nově vymalovaných stěn, nového dřeva, vůni nově nalepených tapet a čalounění. Byly tu nové koberce, nové pokrývky, nový nábytek. Všechno tu bylo nové na rozdíl od těch přízračných starožitností tam dole v přízemí. To nebyl skutečný Foxworth Hall, byla to pouhá napodobenina. Ale proč se tedy Joel vracel zpět, když byl u těch mnichů tak spokojený. Určitě mu nešlo o peníze, protože přivykl strohému klášternímu životu. Musí v tom být něco úplně jiného, než jeho přání shledat se se svými příbuznými. A i když mu lidé z vesnice řekli, že je matka po smrti, přece jen zůstal. Že by čekal na Barta? Jak to jen asi navlékl, že mu Bart dovolil, aby tu zůstal? Dokonce mu Bart svěřil dům do té doby, než si najmeme nějaké služebnictvo. A pak se mi rozsvítilo. Proč z toho dělám takový problém, když se řešení nabízí samo. Budou v tom peníze, peníze a nic jiného.

Únavou se mi zavíraly oči. Bránila jsem se. Potřebovala jsem si všechno pořádně promyslet, potřebovala jsem se připravit na zítřek a na toho strýčka, ať už přišel odkudkoliv. Když jsme se konečně dostali k tomu, co nám naše máti celou věčnost slibovala, teď bychom to měli kvůli Joelovi ztratit? Jestliže nebude usilovat o změnu matčiny závěti a my navíc uděláme všechno, aby se mu to nepodařilo, proč tu tedy je? A co tu pohledává?

Když jsme ráno společně s Chrisem sestupovali po pravém schodišti, už jsme se tu cítili jako opravdoví páni a konečně jsme si uvědomili, že tady platí naše vůle. Chris mě uchopil za ruku a pevně ji stiskl. Podle mého výrazu poznal, že z tohoto domu už strach mít nebudu.

Joela jsme zastihli v kuchyni, měl plné ruce práce s přípravou snídaně. Navlékl si bílou zástěru a na hlavu si posadil vysokou kuchařskou čepici. Málokdo vypadal tak směšně jako tento útlý stařík. Kuchaři přece bývají tlustí, napadlo mě. Ale i tak jsem mu byla vděčná za to, že tahle, pro mě nepříliš oblíbená činnost, nepadla na moji hlavu.

„Vypadáte jako Bumbrlíček,“ dobíral si ho Chris. K mému údivu si toho Bumbrlíčka nechal líbit. Po snídani nám Joel ukázal pokoje, které ještě nebyly dokončené. Potutelně se na mě usmál. „Bart mi říkal, že máte ráda neformálně zařízené pokoje a líbí se vám drahý nábytek. Proto vám vyhradil tyto pokoje, abyste si je zařídila podle svého vlastního vkusu.“

Už si ze mě zase dělá legraci?! Vždyť mu přece musí být jasné, že jsme tu s Chrisem jenom dočasně. Ale potom mě napadlo, že si třeba Bart přál, abych mu ty pokoje sama zařídila, a zdráhal se mě o to požádat. Zeptala jsem se Chrise, zda si myslí, že by Joel usiloval o zrušení poslední vůle naší matky a připravil tak Barta o peníze, které potřeboval k tomu, aby si zařídil vlastní život. Chris se trochu ošíval a poznamenal, že se tak dobře nevyzná v případech, kdy se domněle mrtvý příbuzný najednou objeví a dožaduje se dědictví.

„Bart může dát Joelovi dost peněz, aby ho zabezpečil na tu dobu, co tu ještě bude,“ řekla jsem a usilovně jsem přemýšlela, abych si přesně vybavila znění matčiny poslední vůle. Určitě se tam ani slůvkem nezmínila o svých starších bratrech, protože předpokládala, že jsou po smrti.

Joel znovu odběhl do kuchyně a objevil se s takovou kupou jídla, že by to vystačilo na zásobení celého hotelu. Přitom odpovídal na nějakou otázku, kterou mu předtím položil Chris, nevěděla jsem ovšem, na co se ho přesně ptal. Joel také nemluvil zrovna nahlas. „Ale jistě, tenhle dům není naprosto stejný. Teď se používají daleko častěji železné překlady místo dřívějších dřevěných. A ten starý nábytek si odnesu do svého pokoje. Skutečně bych tu nerad zacláněl, takže se raději usadím nad garážemi, kde jsou pokoje pro služebnictvo.“

„Joeli, už jsem vám přece jednou říkal, že byste to neměl dělat,“ pokračoval Chris trochu podrážděně. „Rozhodně by nebylo správné, aby člen rodiny musel žít v tak skromných poměrech.“ Když jsme si předtím prohlíželi ty obrovské garáže a pokoje nad nimi, tak mi to ubytování rozhodně nepřipadalo skromné nebo dokonce stísněné.

Nech ho být! chtělo se mi křiknout, ale raději jsem se ovládla.

Ještě předtím, než jsem zjistila, co spolu opravdu řešili, přestěhoval Chris Joela do apartmá v prvním patře pravého křídla. Všimla jsem si, že se Joel tvářil značně potěšeně, že bude přebývat pod stejnou střechou s námi. Ale co, na dlouho to nebude. Za chvíli bude mít Bart narozeniny, pak vezmeme Cindy a zmizíme na Havajské ostrovy.

Kolem druhé hodiny odpoledne jsme v knihovně přijali manželský pár, který se u nás ucházel o místo. Měli skvělá doporučení. Nenašla jsem na nich jedinou chybičku, ale něco mě přece jen zarazilo. Oba dva si nás nějak vlezle prohlíželi. Jejich pohledy mě natolik vyvedly z míry, že když Chris zaregistroval mé zamítavé gesto, řekl: „Musíme vám s politováním sdělit, že jsme se už rozhodli pro někoho jiného.“

Manželé tedy vstali a odcházeli. Žena se ve dveřích otočila a obdařila mě zpražujícím pohledem. „Žiju tady ve vesnici, paní Sheffieldová,“ ucedila ledově. „Bydlíme tu pět let a za tu dobu jsme se dozvěděli už leccos divnýho o Foxworthových, co žijou tady na kopci.“

Z jejích slov mi šla hlava kolem.

„Ano, zajisté, také jsem leccos zaslechl,“ usadil ji suše Chris.

Žena si odfrkla a práskla za sebou dveřmi.

Potom přišel vysoký muž aristokratického vzhledu s rázným, skoro vojenským vystupováním. Už na první pohled bylo vidět, že si dává na svém zevnějšku záležet. Zastavil se a počkal, až mu Chris nabídne místo.

„Jmenuji se Trevor Mainstream Majors,“ představil se perfektní britskou angličtinou. „Narodil jsem se v Liverpoolu před devětapadesáti roky. V šestadvaceti letech jsem se v Londýně oženil, ale moje paní tři roky nato zemřela. Moji dva synové žijí v Severní Karolině… takže jsem si myslel, že kdybych dostal místo ve Virginii, mohl bych je ve volných dnech navštěvovat.“

„Kde jste pracoval potom, co jste odešel od Johnstonových?“ zeptal se Chris a prohlížel si jeho doporučení. „Vidím, že až do minulého roku máte samá skvělá doporučení.“

Trevor Majors trochu poposedl a upravil si kravatu. Pak řekl: „Pracoval jsem u Millersonových, kteří se asi před půl rokem odstěhovali z Hillu někam pryč.“

Následovalo ticho. O Millersonových jsem od své matky slýchávala často. Srdce se mi rozbušilo. „Jak dlouho jste u nich pracoval?“ zeptal se Chris jen tak mimochodem a všiml si mého znepokojení.

„Nevydržel jsem u nich dlouho, pane. Měli pět vlastních dětí a navíc je neustále navštěvovala spousta synovců a neteří s dalšími přáteli, kteří u nich často zůstávali déle. Dělal jsem tam děvče pro všechno. Vařil jsem, uklízel dům, pral jsem, řídil auto a navíc se staral o zahradu. Vozil jsem děti do školy a zase zpět, doprovázel je do hodin tance, když šly sportovat nebo do kina a podobně. Často jsem byl tak dlouho pryč, že jsem nestačil ani připravit něco pořádného k jídlu. Jednou si začal pan Millerson stěžovat, že jsem nestihl posekat trávník a nezalil zahradu a že dobré dva týdny neměl slušné jídlo. Pořádně se rozzlobil, protože jsem večeři podával později než obvykle. Pane, nemohl jsem to prostě stihnout, protože paní Millersonová mě požádala, abych ji odvezl na nákupy a počkal na ni, až bude hotová. Pak jsem ještě musel dojet pro děti, které byly v kině… tu večeři jsem prostě nestihl včas připravit. Řekl jsem panu Millersonovi, že nejsem robot, který by to všechno možná stihl, a on mě vyhodil. Byl tak rozzlobený, že mi odmítl dát doporučení. Možná, kdybyste pár dní počkali, třeba si to rozmyslí a uvědomí si, že jsem dělal všechno, co bylo v mých silách, a že jsem to u nich vůbec neměl lehké.“

Vzhlédla jsem a dala Chrisovi smluvené znamení. Ten člověk byl perfektní. Chris se na mě zpříma nepodíval, ale řekl: „Myslím, že nám budete plně vyhovovat, pane Majorsi. Vezmeme vás na zkušební dobu, řekněme na dva týdny, a když s vámi budeme spokojeni, sepíšeme s vámi smlouvu.“

Pak teprve pohlédl na mě. „Ovšem, jestli bude souhlasit i moje paní…“

Mlčky jsem kývla a povstala. Skutečně budeme potřebovat nějaké služebnictvo. Přece nestrávím zbytek života oprašováním a cíděním celého domu.

„Dovolil bych si vás poprosit, abyste mi říkali Trevore. Bude pro mě ctí a potěšením, že budu smět pracovat v tak nádherném domě.“ Rychle se zároveň se mnou postavil a počkal, až povstane také Chris a podá mu ruku.

V průběhu dalších tří dnů jsme přijali ještě tři zaměstnance. Tím jsme skončili, protože Bart by si sotva mohl dovolit další.

Pátý den našeho pobytu jsme s Chrisem stáli vpodvečer na balkoně a dívali se na hory, které nás obklopovaly. Dolů na nás shlížel náš starý známý měsíc, který si nás prohlížel už v dobách, kdy jsme lehávali na střeše starého Foxworth Hallu. Jako patnáctiletá dívka jsem měsíc s oblibou pozorovala. Bylo to romantické a měsíční svit mě očistil od všech mých obav a pocitů viny. Ale teď mi měsíc připadal jako špatný soudce, který by nás byl schopen bez rozmýšlení zradit.

„Je to nádherná noc, že?“ řekl Chris a položil mi ruku kolem pasu. „Jsem rád, že Bart nechal přistavět tento balkon k našim pokojům. Nijak neruší vzhled celého domu, protože je stranou, a je odsud pěkná vyhlídka na hory.“

Představa hor ztrácejících se v mlžném oparu pro mě vždycky znamenala totéž, co vězení, ze kterého není úniku. Dokonce do dnešního dne jsem si horský hřbet spojovala s překážkou, která mě dělila od svobody. Dobrý bože, jestli jsi opravdu tam nahoře, pomoz mi přežít těch pár týdnů, které mě tady čekají.

Následujícího dne kolem oběda jsme společně s Chrisem a Joelem postávali u hlavního portálu a sledovali blížící se červený jaguár, který obratně vybíral serpentiny vedoucí k Foxworth Hallu. Auto se řítilo tak zběsile, jako by za ním hořelo. Dělalo se mi mdlo při pohledu na Bartův vůz, který riskantně projížděl tou nejnebezpečnější zatáčkou.

„Měl by se trochu krotit,“ zamumlal Chris. „Ten má vždycky k nějakému maléru hodně blízko – a navíc se chová, jako by mu pánbůh nadělil nesmrtelnost.“

„Někteří z nás jsou možná nesmrtelní,“ prohodil Joel záhadně.

S úžasem jsem na něho pohlédla a pak jsem se raději věnovala červenému vozu, který určitě stál celé jmění. Bart si každým rokem pořizoval nové auto, ale vždycky muselo mít červenou barvu. Vybíral si ty nejluxusnější značky a zkoušel, které z nich mu bude nejvíc vyhovovat. A zrovna tohle auto si oblíbil, už mi o tom jednou psal.

Prudce zabrzdil, až na silnici za vozem zůstaly černé stopy po pneumatikách. Zamával nám a sundal si z očí tmavé brýle. Pak pohodil hlavou, aby se zbavil vlasů, které mu v tmavých pramenech spadaly do očí. Z auta prostě vyskočil, ani ho nenapadlo otevírat dveře. Stáhl si řidičské rukavice a odhodil je na zadní sedadlo. Vyběhl po schodech, popadl mě do náruče a několikrát mě políbil na tváře. Byla jsem zaskočena vřelostí jeho přijetí. Snažila jsem se mu polibek vrátit, ale sotva jsem se dotkla jeho tváře, postavil mě na zem a odstrčil mě od sebe, jako by ho moje tíha zmohla.

Byl to pěkný chlapec, vysoký, široká ramena, dobře stavěné tělo, štíhlé boky a dlouhé nohy. Měl tmavé oči a pevný pohled. Sportovní oblečení, které měl na sobě, mu mimořádně slušelo. „Maminko, dnes vypadáš skvěle, opravdu.“ Zase odhodil vlasy, které mu padaly do čela. „A navíc máš dnes takové pěkné červené šaty… víš, že je to moje oblíbená barva.“

Uchopila jsem Chrise za ruku. „Díky, Barte. Vzala jsem si je dnes jenom kvůli tobě.“ A teď by se mohl na chvíli věnovat Chrisovi, napadlo mě. Bart ho však okázale přehlédl a obrátil se k Joelovi.

„Nazdar, strýčku Joeli. Řekni, že to matce dnes mimořádně sluší?“

Chris stiskl moji ruku, až to zabolelo. Bart si vždycky našel způsob, jak Chrise ranit.

„Jistě, Barte, tvoje matka je opravdu hezká,“ pronesl Joel chraplavým, zastřeným hlasem. „Myslím, že moje sestra Corinna v jejích letech vypadala úplně stejně.“

„Barte, tak se přece pozdrav s –“ a tady se to stalo. Chtěla jsem říci otcem, ale místo toho jsem vyslovila: „Chrisem.“

Bart chladně pohlédl na Chrise a utrousil nedbale: „Zdržíš se tu dlouho?“

„Nemohu nic jiného dělat, Barte,“ odpověděl Chris klidně. „Vždyť se už brzy dočkáš.“

„To doufám.“

Nejraději bych po něm skočila.

Pak se otočil a nás dvou si už nevšímal. Prohlížel si trávníky, dům, překrásné květinové záhony, bujné křoviny, zahradní cestičky, ptačí budky a další věci. Usmíval se a bylo vidět, že je na to pyšný. „Je to perfektní, opravdu skvělé. Právě takové jsem si to představoval. Viděl jsem už hezký kousek světa, ale žádné sídlo se nemůže srovnávat s Foxforth Hallem.“

Podíval se na mne. „Já dobře vím, co si teď myslíš, maminko. Tohle je opravdu pěkný dům a jednoho dne bude úplně nejlepší. Budu ho zvelebovat a pečovat o něj a jednou předčí všechny evropské paláce. Vynaložím všechny síly, aby se mi to podařilo.“

„Kdo ti, prosím tě, nakukal takovou hloupost?“ zeptal se ho Chris. „Ve světě jsou teď daleko žádanější menší domy, které mají sloužit ke skutečnému bydlení.“

Zatraceně! Chris zřídkakdy pronesl něco netaktního nebo nehorázného. Proč to jen říkal? Bartova opálená tvář zrudla vztekem. „Snažím se, abych rozmnožil své bohatství svým vlastním úsilím!“ vychrlil ze sebe a přistoupil blíž k Chrisovi. Chris byl štíhlejší a ne tak široký v ramenou, takže v porovnání s Bartem vypadal daleko slabší. Zahlédla jsem, jak se můj muž vyzývavě podíval na mého mladšího syna.

„Já pro tebe chci také to nejlepší,“ řekl Chris.

K mému velkému údivu se zdálo, že to Bartovi udělalo dobře. „Ty si myslíš, že jsi jako můj poručník dělal všechno pro to, aby se moje dědictví rozmnožovalo?“

„Ano, dá se to tak říci,“ odvětil Chris lakonicky. „Peníze dělají zase jenom peníze a já jsem je investoval tak, abys z toho měl prospěch.“

„Deset ku jedné, že bych to svedl lépe.“

Chris se ironicky pousmál. „Mohl jsem tušit, že mi poděkuješ takovým způsobem.“

Dívala jsem se z jednoho na druhého a obou mi najednou začalo být líto. Chris byl dospělý člověk, který věděl, kde je jeho místo, a taky věděl, co od života chce. Naproti tomu Bart se pořád ještě hledal a dosud pevně nezakotvil.

Můj drahý chlapče, kdy se už konečně naučíš být trochu pokornější a vděčnější? Častokrát jsem zastihla Chrise, jak po nocích počítal, aby investoval Bartovy peníze tím nejvhodnějším způsobem, i když dobře věděl, že dříve nebo později ho Bart nařkne z naprostého diletantství v oblasti finančnictví.

„Už brzy dostaneš příležitost, abys dokázal své kvality,“ odbyl ho Chris. Pak se obrátil ke mně. „Cathy, pojďme se trochu projít tam dolů k jezeru.“

„Počkejte ještě,“ zvolal Bart, kterého rozčilovalo, že sotva přijel domů, už jsme se k němu obraceli zády. Váhala jsem, jestli mám jít s Chrisem, protože mě to táhlo k Bartovi. „Kde je Cindy?“

„Už brzy se vrátí,“ zavolala jsem z dálky, „je u své přítelkyně na návštěvě. Možná ani nevíš, že se sem chystá také Jory s Melody. Chtějí si tu trochu odpočinout.“

Bart zůstal stát na místě a hleděl za mnou. Byl těmi zprávami úplně vyvedený z míry. Jeho opálená a pohledná tvář na něho prozrazovala, že tuhle zprávu nečekal.

„Barte,“ řekla jsem a ignorovala Chrisovu snahu mě odtamtud odtáhnout, protože z toho nekoukalo nic dobrého, „ten dům se mi opravdu moc líbí. Všechny ty malé změny, které jsi na něm provedl, jsou skutečně skvělé.“

Nechápavě na mě pohlédl. „Mami, tím chceš říci, že ten dům není totožný s originálem? Ale já myslel, že…“

„Ale ne, Barte. Třeba ten balkon vedle našeho apartmá tam předtím nebyl.“

Bart se vrhl ke strýčkovi. „Ale tys mi tvrdil, že tam byl!“ zaječel.

Joel se potutelně usmál a udělal několik kroků kupředu. „Barte, chlapče můj. Já přece nelžu. Nikdy jsem nelhal. Původní dům měl opravdu na tom místě balkon. Matka mého otce si ho tam přála. A po tomto balkonu se nepozorovaně kradla za svým milencem, aby ji služebnictvo nezahlédlo. Její manžel vždycky zamykal na noc ložnici a klíč schovával. Takhle se mohla dostat ven a on o tom vůbec nevěděl. Malcolm později, když mu dům už patřil, dal ten balkon strhnout… ale stejně ten balkon dodával domu jisté kouzlo.“

Uspokojený tím vysvětlením se Bart znovu podíval na nás dva. „Tak vidíš, maminko, že o tom domě nevíš úplně všechno. Na strýčka Joela prostě nemáš. To on mi do nejmenších detailů popsal nábytek, malby a další věci. Já nechci, aby ten dům byl stejný jako ten předešlý, já chci, aby byl ještě lepší.“

Ne, Bart se nezměnil. Pořád byl něčím posedlý, teď třeba usiloval o výstavbu druhého Foxworth Hallu. I když si s Malcolmem Foxworthem nebyli podobní vzhledem, měl jeho povahu a zarputilost, kterou vynaložil na to, aby se stal nejbohatším mužem světa, a nebylo divu, že tomu podřídil všechno své úsilí.

Můj druhý syn

Netrvalo dlouho a Bart začal plánovat oslavu svých narozenin. Zjistila jsem, že se během letních prázdnin, které trávil ve Virginii, seznámil se spoustou přátel, překvapilo mě to, ale byla jsem zároveň ráda. Nejdříve mi přišlo líto, že s námi zůstal na dovolené v Kalifornii tak krátkou dobu, protože jsem si myslela, že by mu to jenom prospělo. Ale teď jsem došla k závěru, že zná spoustu lidí, o nichž jsem já nikdy v životě neslyšela. Spřátelil se s partou chlapců a dívek ze školy, kde studoval, a rozhodl se, že je pozve, aby s ním společně oslavili jeho narozeniny.

Mně stačilo těch pár dní, které jsem na Foxworth Hallu strávila, abych zjistila, že jsou si podobné jako vejce vejci a že nedělám nic jiného, než spím, jím, čtu, dívám se na televizi a brouzdám po zahradě nebo v lese. Začala jsem toho mít dost a toužila jsem odsud zmizet co nejdříve. Ticho, charakteristické pro tyto hornaté končiny, mě po určité době dohánělo k zoufalství. Doslova mi to drásalo nervy. Ráda bych měla kolem sebe zase spoustu lidí, hluk, slyšela vyzvánění telefonů, potkávala se s přáteli. Tady se naprosto nic nedělo. Byli tu sice nedaleko nějací lídé, ale ti znali rodinu Foxworthových až příliš dobře, a proto jsme se jim s Chrisem raději vyhýbali. V New Yorku a v Kalifornii jsme měli také pár dobrých známých, které jsem chtěla pozvat na Bartovy narozeniny, ale netroufala jsem si jim zavolat bez jeho souhlasu. Křížem krážem jsem bloudila opuštěnými pokoji, Chris mě doprovázel jen zřídka. Společně jsme se procházeli zahradami nebo zašli do lesa. Někdy jsme mlčeli, jindy jsme probírali všechno možné.

Chris se v dřívějších dobách s oblibou věnoval malování, teď se ke svým akvarelům vrátil a trávil u nich spoustu času. S takovou intenzitou jsem se já svému oblíbenému baletu věnovat nemohla. Nicméně jsem každé ráno poctivě cvičila a trénovala některé figury, což mi pomáhalo udržovat si štíhlou a pružnou postavu. Jednou na mě narazil Joel, právě když jsem ve svém pokoji cvičila u židle. Měla jsem na sobě přiléhavý cvičební trikot červené barvy. Zarazil se ve dveřích, vyjekl a tupě na mě zíral, jako bych byla snad nahá. „Co se děje?“ vyjela jsem na něho nevrle. „Stalo se snad něco?“

Rozhodil své vyzáblé pavoučí ruce do stran a bylo na něm znát, že si chtivě prohlíží mé tělo.

„Nejste trochu stará na takovéhle vyzývavé oblečení?“

„Joeli, vy jste ještě nikdy neviděl cvičební dres?“ vybafla jsem na něho. „Tak to abyste raději do těchto končin nechodil. Klidně si zůstaňte ve svých pokojích a nemusíte se nad ničím pohoršovat.“

„Chováte se značně nevhodně k staršímu a zkušenějšímu člověku,“ odsekl mi.

„Pokud ano, omlouvám se. Ale to, co jste mi řekl, a způsob, jakým se na mě díváte, mě k tomu vyprovokovalo. Jestli chcete, abychom spolu během našeho pobytu slušně vycházeli, doporučuji vám, abyste nevstupoval do místností, které jsou vyhrazeny pro mě. Tento dům je dostatečně prostorný a každý, kdo chce, si tu může najít své místo a neobtěžovat ostatní.“

Bylo na něm znát, že je rozhořčený. Pomalu a prkenně se obrátil k odchodu. Nejraději bych se za ním rozběhla, říkala jsem si, zda jsem nakonec neudělala chybu a neurazila starého pána, který to tak určitě nemyslel. Ale nějak to nešlo, nemohla jsem ho prostě zavolat zpět a omluvit se. Místo toho jsem svlékla úbor a natáhla si šortky a tričko. Abych se trochu rozptýlila, myslela jsem raději na to, že Jory s manželkou už co nevidět přijedou. Pak jsem se vydala za Bartem. Před dveřmi jeho kanceláře jsem se zarazila, právě si domlouval s dodavatelem objednávku na pohoštění. Říkal, že počítá nejméně se dvěma stovkami hostů. Po zádech mi přeběhl mráz. Ach, Barte, ty si neuvědomuješ, že mnozí z těch, kteří slíbí, nakonec nepřijdou. To to dopadne.

Jak jsem tam tak stála, zaslechla jsem, že jmenoval několik pozvaných hostů, kteří nebyli z blízkého ani vzdálenějšího okolí. Pocházeli většinou z Evropy, kde se s nimi spřátelil na svých cestách. Mnozí patřili mezi významné politiky, byli mezi nimi vědci a také známí finančníci. Říkala jsem si, že jeho touha po poznání vyplývala z jeho neschopnosti být šťastný na jednom místě, protože ho to vždycky táhlo jinam, do neznáma.

„Ti všichni určitě přijedou,“ říkal do telefonu. „Až dostanou pozvánku, rozhodně při takové slávě nebudou chtít chybět.“

Pak zavěsil a obrátil se v otáčecí židli ke mně. „Mami! Od kdy tajně posloucháš za dveřmi?“

„Ale drahoušku, to jsem přece pochytila od tebe.“

Zamračil se na mě.

„Barte, proč z těch narozenin děláš takovou událost. Docela dobře bys mohl pozvat jen své nejlepší přátele. Ti lidé, co bydlí v okolí, určitě nepřijdou. Podle toho, co mi moje matka vyprávěla, nikdy Foxworthovy v lásce příliš neměli. Foxworthovi si přijedou nebo odjedou, kdy se jim zachce, ale oni tu musí zůstat. A prosím tě, nezvi ani tu místní společnost, i když ti Joel říkal, že jsou to jeho přátelé a bylo by to vhodné.“

„Ty se především bojíš, aby ti nepředhazovali tvoje hříchy, že?“ vypálil bez zaváhání. Očekávala jsem to, ale vcelku jsem na tom neviděla nic tak moc špatného. Cožpak to bylo něco zlého, že jsme s Chrisem žili jako manželé? Byly snad noviny plné zpráv o našich špatnostech?

„Ale, mami, no tak, neber si to tolik. Budeme pro změnu mluvit o něčem jiném.“ Zatvářil se přívětivě a choval se, jako by se nic nestalo. „Maminko, nedělej si s tím hlavu. Chci, aby to mělo úroveň. A až se to rozkřikne, určitě nikdo neodmítne pozvání a každý rád přijde. Můj dodavatel patří v celé Virginii mezi nejlepší. A takovou zprávu si určitě nenechá jenom pro sebe. Pozvu si z New Yorku a z Hollywoodu přední umělce a navíc tu bude Jory s Melody, kteří mým hostům zatančí.“

Užasla jsem, ale jeho slova mě rozradostnila. „Už jsi je o to požádal?“

„Ještě ne, ale jak by mohl můj vlastní bratr a švagrová odmítnout? Podívej, mami, rád bych to celé uspořádal venku na zahradě. Určitě bude svítit měsíc. Po trávníku nechám rozházet záplavu zlatých kuliček, nechám vybudovat další fontány s barevnými reflektory pod vodou. Objednám záplavu šampaňského a všechny možné další nápoje, na které si jen vzpomeneš. A k jídlu jim nabídnu jen ty nejvybranější lahůdky. Bude tam také divadlo s pohádkovými scénami a výpravnými kostýmy. A barvy. Každá jiná. Všude kolem budou nádherné květiny. Ukážu světu, co Foxworthové dovedou.“

Byl neuvěřitelně nadšený.

Když jsem vyšla z kanceláře a zastihla Chrise zabraného do rozhovoru s jedním zahradníkem, cítila jsem se šťastná a uvolněná. Bart už zřejmě přišel k rozumu, konečně.

Bylo to přesně podle předpovědi, Bart zdědil nejenom obrovské jmění, ale také rodovou pýchu a konečně si uvědomil smysl svého života… ach, kéž by byl na dobré cestě.

Za dva dny jsem opět vyhledala Barta v jeho kanceláři a usadila se v jednom z luxusních kožených křesel. Malou ložnici, v níž do konce svých dnů dožil náš nemilovaný dědeček, změnil na archiv a knihovnu si zařídil jako kancelář. Do pokojíku, kde dříve bydlela dědečkova ošetřovatelka, nastěhoval sekretářku, která ho měla chránit před nepohodlnými návštěvami. Na dlouhý stůl umístil počítač a dvě tiskárny, které tiše něco tiskly. Mezitím jsme si s Bartem povídali.

Celý pyšný mi předváděl všechny technické novinky, které mu umožňovaly být ve styku s okolním světem, aniž by musel někam jezdit. Stačilo jen zmáčknout správný knoflík a zvolit program. Teprve teď jsem se dozvěděla, že během minulých prázdnin absolvoval dvouměsíční programátorský kurs. „Mami, veškeré své obchodní operace mohu řídit a zpracovávat pomocí jednoho počítače. Mohu se tomu plně věnovat do té doby, než si otevřu vlastní advokátní kancelář.“ Na chvíli se zamyslel a zdálo se, že o něčem pochybuje. Až dosud jsem si myslela, že šel studovat jenom proto, že si to jeho otec přál. Práva ho zase až tak moc nelákala, Barta spíš zajímalo, jak vydělat peníze, co nejvíc peněz.

„Jak jsi na tom s financemi, Barte? Tohle muselo stát hromadu peněz!“

V Bartových očích se zaleskly rozverné ohníčky. „Pozor, maminko. Já nemám takové vlohy jako ty nebo Jory, neumím tančit a ani nejsem schopen namalovat úchvatné květinové zátiší, a to už nemluvím o tom, že bych se mohl pustit do portrétů.“ Tím jasně narážel na Chrise a jeho zálibu v akvarelech. „Když přijdu někam na výstavu, jsem z toho celý špatný. Na Moně Lise neshledávám nic zajímavého. Vidím jen ironicky se tvářící, poněkud fádní ženu, která mě nijak nevzrušuje. Nejsem schopen ocenit ani klasickou hudbu, vlastně žádná hudba mi nic moc neříká… a to mi kdysi tvrdili, že mám docela slušný hlas. Jako dítě jsem to jednou zkusil. Byl jsem asi značně potrhlé děcko, že? Musel jsem vám být jenom pro smích… Nemám umělecký talent, a tak mi nezbývá, než abych se věnoval tomu, v čem se dobře vyznám. A to jsou peníze. Když se tak občas zajdu podívat do nějakého muzea, stejně se zajímám jenom o klenoty.“ V očích se mu zablesklo. „Třpyt a lesk diamantů, rubínů, smaragdů, perel… to je něco pro mě. Zlato, hory zlata – to si dovedu představit. Doslova se zhlížím ve zlatě, stříbře, mědi a naftě. Jestlipak víš, že jsem například jel do Washingtonu jenom proto, abych se podíval, jak tam razí zlaté mince? Měl jsem tehdy takový zvláštní, radostný pocit, jako by mi všechno to zlato mělo jednoho dne patřit.“

Můj obdiv k Bartovi pozvolna vyprchával a namísto toho se mě zmocnil pocit lítosti. „A co ženy, Barte? Co láska? Rodina? Přátelé? Děti? Ještě jsi neuvažoval o tom, že by ses zamiloval a oženil?“

Jaksi divně se na mě podíval a přitom hlasitě bubnoval prsty do stolu. Pak se postavil, přistoupil k oknu a zahleděl se ven. „Mám se sexem nějaké zkušenosti. Ne že bych z toho měl bůhvíjaký požitek, ale nebráním se mu. V tomhle si někdy mé tělo nedá poručit. Ale ještě nikdy jsem nebyl doopravdy zamilovaný. Nedovedu si představit, že bych měl patřit jen jedné, když je kolem tolik dalších pěkných žen, které jsou navíc velmi povolné. Když potkám nějaké hezké děvče, otočím se a sleduju, zda se ona také obrátí a podívá se na mne. A navíc je tak lehké je dostat do postele. Ani je nemusím dlouho přesvědčovat.“ Domluvil a otočil se, aby viděl, jak se tvářím. „Vlastně je využívám a občas se sám před sebou stydím. Vezmu si je, využiju je, a když se s nimi ještě někdy setkám, klidně předstírám, že je vůbec neznám. Musí mě za to nenávidět.“ Pátravě se mi zahleděl do očí. „Nešokuje tě to?“ zeptal se s určitým pocitem uspokojení. „Nebo si o mně pořád ještě myslíš, že jsem stejný fracek jako v dětských letech?“

Polkla jsem a snažila se najít ta správná slova. Vypadalo to, jako bych v minulosti neudělala nikdy nic dobře. A značně jsem pochybovala, že by pouhá slova mohla Barta změnit tak, že by se stal někým jiným, než dosud býval… i kdyby moc chtěl. „Mám zato, že jsi stejný jako všichni ostatní,“ začala jsem opatrně, abych ho nevyprovokovala. „Tvé generace je mi na jednu stranu líto, protože vy se prostě neumíte bláznivě zamilovat. Kam se podělo všechno to romantické, co patří k lásce? Co dáváte ženám, se kterými se jen vyspíte? Cožpak si neuvědomujete, že to, aby se člověk zamiloval, vyžaduje delší známost a trvalejší vztah? To se nestane ze dne na den. Za jednu noc se vzájemně nemůžete dobře poznat. Před očima máte jen krásu těla a toužíte po něm, ale to ještě není láska.“

Oči mu plály a zdálo se, že je neobyčejně vzrušený. Pak se mě zeptal: „Mami, jak ty si vlastně představuješ lásku?“

Byla to záludná otázka, protože moc dobře věděl, že jsem se svými láskami měla jen trable, ale nemohla jsem odmítnout odpověď. Pokračovala jsem v naději, že ho uchráním od problémů, které by ho určitě neminuly. „Lásku jako takovou si, Barte, nedokážu představit. To nedokáže nikdo. Prostě se jednoho dne objeví, ten druhý má pochopení pro tvé potřeby a ty zase vycházíš vstříc jemu. Začíná to takovým zvláštním pocitem, který ti sevře srdce a ty vidíš všechno v úplně jiných barvách. Dokážeš nalézt krásu tam, kde bys ji předtím nikdy nespatřil. Cítíš takový zvláštní žár uvnitř svého těla, jsi šťastný, ale nevíš proč. Všímáš si toho, co jsi dříve bez povšimnutí míjel. Díváte se vzájemně do očí a ty cítíš, že se v nich zrcadlí tvé vlastní city, myšlenky a přání, a jsi šťastný, že můžeš být s tím, koho máš rád. Ani se ho nemusíš dotýkat, a přesto vnímáš žár těla toho, komu patří všechny tvé myšlenky. Pak se jednoho dne vzájemně dotknete. Možná ty, možná ona vztáhne ruku. Je to nádherný pocit. A nemusí to být žádný důvěrný dotek. Vzrušení stoupá a ty si přeješ, abys s ní byl neustále, nemyslíš pouze na sex… jde ti jen o to, abyste byli všude spolu, oba dva. Nejdříve si pouze dobře rozumíte, na důvěrnosti je času dost. Ty přijdou, až když si to oba opravdu přejete. Zpočátku o tom oba sníte. Ještě pořád jste se k tomu nerozhodli, čekáte na správný okamžik. Přeješ si, aby tvá láska nikdy nepominula, aby byla nekonečná. A pak pomalu, pomaličku dospíváte k jednomu z nejkrásnějších okamžiků v životě. Každý den, každou minutu, každou vteřinu jsi schopen vytušit, že ten, koho máš rád, je třeba nešťastný, anebo naopak prožívá pocit štěstí a je mu dobře… a vůbec přitom nemusíte být spolu. Zažíváš pocity spokojenosti, klidu a štěstí, jestliže někoho opravdu miluješ. Všechno je najednou tak snadné a lehké. Nikdy nejsi sám, protože ona tě má ráda a ty miluješ ji.“ Odmlčela jsem se, ale jeho zájem mě vyprovokoval k tomu, abych pokračovala. „Byla bych ráda, Barte, abys takovou lásku potkal. Co proti tomu znamenají zlaté poklady a hromady šperků. Přála bych ti, abys našel dívku, kterou bys vřele miloval. Peníze pusť z hlavy. Těch máš spoustu. Jen se rozhlédni kolem sebe, otevři oči dokořán a užívej života. A na peníze nemysli.“

Bart vypadal zamyšleně. „Tak takhle si ženy představují lásku. Vždycky mě to zajímalo. Není to totéž, co cítíme my, muži. Myslel jsem si, že… ale i tak, všechno, cos mi pověděla, je pro mě velmi cenné.“

Odvrátil se a pokračoval. „Po pravdě řečeno, nevidím jiný smysl života, než hromadit další peníze. Říkali mi, že ze mě bude skvělý právník, protože se dovedu obratně vyjadřovat. Ale dosud jsem se nerozhodl, na jaký obor bych se měl orientovat. Dělat trestní právo jako můj otec, to nechci. Na to se sám až moc často cítím provinilý. Prostě bych to nemohl dělat. Hospodářské právo mi připadá taky pěkně nudné. Přemýšlel jsem o politice, to by mě bavilo, ale i tady mám jisté psychické zábrany… takže ani politika pro mě nepřipadá v úvahu.“

Vstal od stolu, přistoupil ke mně docela blízko a uchopil mé ruce do dlaní. „Líbí se mi tvoje vyprávění. Ale pověz mi něco o svých láskách a o tom, koho jsi nejvíc milovala. Byl to snad Julian, tvůj první manžel? Nebo ten švihácký doktor, který si říkal Paul? Když si na něho vzpomenu, říkám si, že jsem ho měl taky rád. Rád bych měl takovou představivost jako Jory. Pak bych si ho dovedl vybavit před očima. Jory si na něho vzpomíná docela přesně. A také si dobře pamatuje na mého otce.“ Upřeně mi hleděl do očí. „Řekni, je to pravda, že jsi mého otce milovala ze všech nejvíc? Pověz, byl to on, kdo byl tím jediným, kdo ti navždy utkvěl v srdci? Netvrď mi, že ses skrze něho chtěla jenom pomstít své matce! Netvrď mi, že ses s ním milovala jenom kvůli tomu, abys unikla před láskou svého vlastního bratra.“

Nebyla jsem schopna slova.

Spočinul na mně pochmurným, zkoumavým pohledem. „Cožpak si neuvědomuješ, že ty a tvůj bratr s tím vaším vztahem, který nelze nazvat jinak než incestem, jste doslova pošlapali celý můj život? Doufal jsem a toužebně jsem si přál, abys ho jednoho dne opustila, ale ty ses k tomu nikdy neodhodlala. Už jsem se smířil s tím, že vy dva jste jeden druhým doslova posedlí a to vás ještě víc drží pohromadě, i když je váš svazek proti vůli boží.“

To přesahovalo všechny meze! Vstala jsem, protože jsem prohlédla jeho sladké řečičky, kterými mě chtěl nachytat.

„Ano, Barte, tvého otce jsem milovala, o tom se nedá pochybovat. Také musím připustit, že jsem se chtěla matce za to, co nám všem provedla, nějak pomstít. Proto jsem jí odloudila mého nevlastního otce. Ale poté, co jsem ho dostala na svou stranu, jsem poznala, že ho doopravdy miluji a že on mě má také rád. Tak jsme se ocitli ve slepé uličce. On si mě nemohl vzít. Na jednu stranu mě miloval – ale matku měl také svým způsobem rád. Potácel se mezi námi dvěma. Tehdy jsem si řekla, že to nejlépe vyřeším tak, že s ním budu mít dítě. Ale on i po tom, co jsem otěhotněla, nevěděl kudy kam. Až jednou v noci, když jsem ho přesvědčila, že nás jako děti jeho vlastní žena věznila ve tmě podkrovního pokoje, se vzepřel a oznámil mé matce, že si mě vezme. Domnívala jsem se, že si ho k sobě navždy připoutala svým bohatstvím, avšak on přesto toužil po sňatku se mnou.“

Naznačila jsem, že se chystám k odchodu. Bart ani slůvkem neprozradil, co si o tom všem myslí. Na prahu dveří jsem se ohlédla. Opět seděl za stolem, lokty na desce, hlavu položenou v dlaních.

„Mami, myslíš si, že mě ještě někdo může milovat jen kvůli mně samotnému, a ne kvůli mým penězům?“

Srdce mi v hrudi poskočilo.

„Ano, Barte. Ale nesmíš si hledat dívku z blízkého okolí. Proč by ses nemohl poohlédnout někde jinde? Na severovýchodě či na západě… A potom, až takové děvče najdeš, nebude mít ani zdání o tom, že jsi bohatý. Zvlášť, když budeš pracovat jako řadový právník…“

Vzhlédl. „Mami, není to tak dlouho, co jsem si nechal změnit příjmení.“

Zamrazilo mě a neodpustila jsem si otázku: „Jak se tedy jmenuješ?“

„Foxworth,“ odpověděl. „Stejně jsem nebyl pravý Winslow, když si tě můj otec nikdy doopravdy nevzal. A abych se jmenoval Sheffield, to by byl podvod. Paul nebyl mým otcem a díky bohu nebyl ani tvým bratrem.“

Otřásla jsem se a zmocnila se mě zlá předtucha. Tak tohle byl ten první krok… aby se dal na cestu, po které šel Malcolm. Toho jsem se ve skrytu duše obávala. „Byla bych raději, kdyby ses přece jen jmenoval Winslow, Barte. Tvůj otec by si to jistě tak přál.“

„To ano, jistě,“ odsekl. „Všechno jsem si rozvážil. Ale pokud bych přijal jeho jméno, pak bych odvrhl své zákonné právo jmenovat se Foxworth. A to je dobré jméno, maminko. Před ním mají všichni lidé z okolí respekt, snad kromě těch vesničanů, na kterých nám koneckonců tolik nezáleží. Jsem přesvědčen, že Foxworth Hall mi náleží, já to tak cítím.“ Oči se mu rozjasnily a zatvářil se spokojeně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Setba minulosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.