Copyright © Zuzana Beranová, 2014

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-873-3

ISBN mobi 978-80-7462-894-8

K hrobu šel opět raději až za soumraku, aby mohl nerušeně truchlit, protože k chlapovi se srdceryvný pláč nehodil. V dálce pod nimi se už rozsvěcela hradecká světla, která mu připomněla jasné africké noci plné hvězd. Pocítil bodnutí pramenící ze špatného svědomí. Tolik nocí strávil bez ní… Stovky těch nádherných nocí, kdy se odevšad ozývaly zvuky buše, kdy člověku hlasitě tlouklo srdce z neustálé přítomnosti nebezpečí, ale kdy šlo hovořit o čemkoliv nebo se milovat bez zábran. Za těch nocí se dalo dostat na dřeň drahého člověka a vytvořit pevné základy pro láskyplný vztah, partnerství i přátelství, které by trvaly až do stáří. Ale propásl to, a vlastní vinou.

Teprve když ji ztratil, začal po ní bezmezně toužit. Ještě že tu s ním byla ta malá. Její drobná ručka spočívala v jeho obrovité dlani a hledala v ní ochranu i důvěru. Stejně jako tehdy ona, jenže on ji zklamal. A najednou život, ta nejvzácnější věc, zhasl, jako když sfoukne svíčku.

Ručka dítěte se zachvěla zimou. Budou už muset jít. Věděl, že až se vypláče, pořád si to bude vyčítat. Přál by si, aby se mohl vrátit zpátky, aby znovu čelil stejným situacím. Dneska už by se choval jinak. To by ji snad zachránilo.

„Tak pojď, ty moje děvče. Dáme si teplý čaj a pak uvařím něco k večeři.“ Život stále dával druhé šance, ale bohužel jen některým.

KAPITOLA 1

KRVAVÁ KAŠE

Nákladní letadlo pozvolna ukusovalo předlouhé kilometry nad Saharou. Bylo jako loď prorážející si cestu nesmírnými oceány. Za jasné noci úplněk osvětloval písečné pláně, které se stříbřitě leskly. Uprostřed nekonečných pustin vystupovaly černé skály.

Eva se nemohla odlepit od okénka. Připadalo jí, že ty bezmezné pláně představují předěl mezi známým a neznámým a že zrovna vstupuje na novou půdu, kde platí úplně jiná pravidla.

I když motory letounu hlučně vibrovaly, dovedla si představit, že dole panuje naprosté ticho. Ta nekonečnost vstřebá všechno a jakákoliv chyba bude jen zrnkem písku uprostřed písečných mas. V Africe se dá všechno do pořádku právě díky novým pravidlům, bude to něco jako se znovu narodit a začít život nezatížený minulostí. Všichni, kdo jí komplikovali život, z redakce, z poradny, jsou daleko. Nikdo ji nenajde, nikdo se jí nedovolá.

Eva se popaměti snažila nahmatat vedle sebe Vladimíra, ale jeho sedadlo bylo prázdné. Odepnula si bezpečnostní pás, prošla uličkou a kývla na stevarda, aby jí otevřel dveře do nákladového prostoru. K pocitu úplného bezpečí jí chyběla přítomnost manžela, který od jejich seznámení zabíral celý její svět. Když vstoupila do nákladového prostoru, otřásla se, protože tam bylo o poznání chladněji.

Uprostřed stály dvě klece. Každá z nich byla stavěna tak, aby unesla dvě tuny. Tolik vážil jejich vzácný obsah, který musel do Afriky dorazit v pořádku.

Samozřejmě že Vladimír u nich nocoval. Klece měly otevřený prostor vpředu i vzadu, vyplněný bytelnými mřížemi se zhruba třiceticentimetrovými mezerami. Přední mříž sloužila k tomu, aby mohli zvířata krmit, a díky zadní mříži se dal uklízet trus a případně větrat. Otvor nahoře umožňoval píchnout zvířatům uklidňující injekce, protože jejich temperament se mohl kdykoliv probudit.

Eva přikročila ke kleci, v níž byla Kabiré, která klesla na všechny čtyři a pospávala. Klece byly stavěny tak, aby se zvíře nemohlo otočit, ale aby mohlo pohodlně odpočívat. Vpředu dole pod mřížemi byla klec opancéřovaná, aby zvíře svým rohem, jejž mohlo v mžiku použít jako smrtící nástroj, neroztříštilo bednu.

„Tak tady jsi, holčičko,“ podrbala Eva samici po drsné kůži. Podobně jako ošetřovatelé si zvykla nazývat ta obrovská zvířata zdrobnělinami. Bůhví kolik času těmto velikánům ještě na naší planetě zbývalo, a tak si rozmazlování zasloužila.

„Ani nevíš, Kabirko, jak moc toho máme společného.“ Eva jemně přejela dlouhé chlupy na uších samice. Byly znakem její jedinečnosti. Kabiré patřila k nosorožcům širokohubým, a to k severnímu poddruhu, jenž se ocitl na hranici vymření. Na celém světě existovalo jen sedm jedinců a ti všichni žili v zajetí. Šest bylo majetkem královéhradecké ZOO, kam byli v minulosti převezeni z Afriky, ale v Africe samotné je již pytláci úplně vyhubili. Sedmý patřil chartúmské ZOO a byl propůjčen do jedné americké zoologické zahrady, opět k marným pokusům o rozmnožení. Súdán, podobně jako Kongo, byl původně domovem těchto unikátních zvířat, ale týmy vědců, které pečlivě propátrávaly jeho území, smutně hlásily, že všichni divoce žijící nosorožci tam byli vybiti do posledního.

„A tady máme Vladimíra,“ řekla směrem k samici.

Seděl u klece před Samsonem, nosorožčím samcem. Pochrupoval, ale jednu ruku měl prostrčenou skrz mříže a i v polospánku šimral nosorožce mezi očima. Nosorožčí roh, pytláky tak ceněný, by jej mohl kdykoliv probodnout. Ale pravda byla ta, že mohl probodnout kohokoliv, jen ne Vladimíra.

Eva se ani v přítmí nemohla ubránit, aby si snad už potisící podrobně neprohlédla jeho svalnaté tělo. To právě díky jeho vytrvalosti teď seděli v letadle do Zimbabwe, neboť Vladimír si vydupal transport posledních dvou nosorožců do soukromé rezervace v Zimbabwe. Všechny přesvědčil, že jim v přirozených podmínkách bude lépe. Nosorožci se dostanou ke své původní potravě, budou mít k dispozici neomezený výběh a zlenivělý samec bude přinucen znovu bojovat o své teritorium. Samice pak na jeho vítězství odpoví zvýšenou hladinou pohlavních hormonů, a tím se její reprodukční cyklus znovu nastartuje. Tak se jí podaří znovu zabřeznout, a díky tomu bude jejich živočišný poddruh zachráněn.

Vyčerpávající boj s úřady Vladimír vyhrál, protože se nad všemi tyčil jako autorita, už díky své výšce. Když se musel nyní krčit vedle klece, svaly se mu napínaly. Jeho tělo bylo směsicí síly i něžnosti, výbušnosti i starostlivosti, a na Evu ta kombinace i po několikaletém manželství působila jako vzrušující vábnička. Stejně tak tato směs platila na nosorožce. Právě díky nepřetržité láskyplné péči je Vladimír utáhl na vařené nudli, ale dovedl je i razantně srovnat. Prostě to s nosorožci uměl, šli za ním jako za krysařem. Eva si byla jistá, že za ta léta společného soužití od něj hodně pochytila.

Natáhla ruku, aby tentokráte pohladila Samsona. Jeho kůže byla rýhovaná, drsná, odírala bříška prstů, jako kdyby člověk hladil kůru stromu. Sjela rukou od očí k rohu, tam zvíře nemohlo nic cítit, ale Eva ano. Rohovina byla lesklá, jak si Samson roh neustále obrušoval, a na konci roztřepená. I když roh vypadal tvrdě, skládal se z keratinu, podobné látky jako jsou vlasy nebo nehty, jen to byla nehtovina napresovaná do dvou úžasných těžkých ozdob těchto zvířat. Teď si ještě pohladí ten druhý roh a…

Jenže zvíře se probudilo a v šoku z neznámého prostředí se rázem ocitlo na všech čtyřech, podrážděné na nejvyšší míru. Během okamžiku se tato obrovitá masa mrštně vzepjala, instinktivně vyjela rohem dopředu a přitlačila Evinu ruku k opancéřování. Eva sice ucítila bolest, ale hned na ni zapomněla kvůli strachu, že se všichni probudí. Vladimír byl okamžitě na nohou. Nešetrně ji odstrčil, i když jí z dlaně crčela krev, chytil oběma rukama Samsonův dlouhý roh a začal na nosorožce mluvit hlubokou, nesrozumitelnou řečí.

„Same, Samíčku, uklidni se,“ pokusila se i Eva, ale z Vladimírova vražedného pohledu vyčetla: zase ta tvoje nervozita. Nemůžeš se ke zvířeti přibližovat, když sama nejsi v pohodě. Jak se ke kleci sbíhali další lidé, veterinář a další ošetřovatel, zvíře se dostávalo do stále větší ráže. I Vladimír to musel vzdát a vyndat ruce z klece. Kývl na veterináře, aby připravil uklidňující dávku.

Jenže nosorožec už nebyl k zastavení. Na krátkých nožkách si rychle zacouval a pak se rozběhl vpřed. Rána – a vzápětí za ní následovala další. Eva měla pocit, že i letoun zakolísal. Klec se začala kymácet ze strany na stranu a veterinář jen s obtížemi balancoval se stříkačkou nad malým otvorem. Samson nebyl na tak malý prostor zvyklý a to jej rozzuřilo ještě víc. Nemohl se otočit, mohl jen dozadu a pak dopředu. V tu chvíli se v otvoru nahoře zjevil veterinář. Samson se na něj v údivu podíval. Jeho tělo se přitom setrvačností pohybovalo proti opancéřování, ale roh mířil nahoru a nosorožec narazil do stěny bedny svou tlamou, z níž se okamžitě stala krvavá kaše.

„Jestli to nepřežije, tak tě vážně asi zabiju,“ řekl Vladimír a Evu zamrazilo ne to, co řekl, ale že to řekl nezúčastněně, jako kdyby všichni kolem nebyli pokropeni krví toho neovladatelného zvířete, které se chystali zachránit.

KAPITOLA 2

POVOLENÍ ZA DVA MILIONY

Rozednělo se a letadlo začalo klesat k Harare. Nad náhorní plošinou, pokrývající téměř celé Zimbabwe, se převalovaly mlhy. Náhorní plošina, neboli také Highveld, představovala jednolitou, mírně zvlněnou savanu porostlou lesem miombo, který tvořily mohutné a vysoké stromy s hustými korunami. Jednolitost krajiny byla porušena až na samotných hranicích Zimbabwe se Zambií – tam, kde se do hlubokého kaňonu burácivě řítily Viktoriiny vodopády. O něco dál na zambijských hranicích se náhorní plošina razantně sesunula do propadliny, v níž byl rozložen světově proslulý národní park Mana Pools. Na mosambických hranicích zase z náhorní plošiny vystoupily zlatonosné hory Chimanimani protkané pytláckými stezkami. Evina pozornost se ale upínala k jihoafrickým hranicím, kde náhorní rovina pomalu sestupovala do vyprahlé a drsné nížiny, kterou bílí osadníci nazvali Lowveld.

„Láďo,“ strčila do něj Eva jemně. Rychle se od myšlenek na jejich nové působiště vrátila do reality a znepokojeně sledovala manželův obličej. Po vyčerpávajícím boji s nosorožcem okamžitě usnul. Prudce a přerývavě vydechoval, jako kdyby počítal s tím, že si mnoho klidného spánku neužije.

„Mluv se mnou, prosím,“ zatřásla s ním. Cítila se provinile. I když už byli v Africe, kde měla začít s čistým štítem, zase sklouzávala do staré a známé drásavé nejistoty. „Je mi to moc líto... Doufám, že jsem nezrušila celý projekt.“ Vladimír se probudil, výmluvně se na ni podíval a zase se od ní odvrátil. Evě po tom pohledu vyskočilo srdce až do krku.

Změny tlaku v nízké oblačnosti otřásaly letadlem a brzy začali prudce klesat. Zahlédla navigační věž postavenou jako kopii kónické věže z Velkého Zimbabwe. Velké Zimbabwe bylo největší kamennou stavbou v Africe na jih od pyramid. Bylo opředeno tolika mýty, že se dokonce věřilo, že jej postavili mimozemšťané nebo běloši. Kónická věž, která měla s největší pravděpodobností náboženský význam, a Velká ohrada tvořená šnekovitými chodbami byly vystavěny z přepečlivě opracovaných kamenů bez použití jakéhokoliv pojiva. Stavby přetrvaly neuvěřitelných osm set let. Spolu s bohatými nálezy zlatých předmětů to podporovalo teorie o tom, že Velké Zimbabwe je městem královny ze Sáby nebo místem bájných dolů krále Šalamouna. Magické místo ale nakonec přilákalo tolik osadníků, že je půda a vodní zdroje nebyly schopny uživit. Království se poté rozštěpilo na několik menších, nicméně dalo název celé zemi – Zimbabwe, což v převládající šónštině znamená „kamenný dům“.

„Doklady, všechny doklady, od všech,“ vyštěkl voják s puškou, který k letadlu přirázoval. Bylo zřejmé, že doba králů z Velkého Zimbabwe je již dávnou minulostí. Puška byla na konci opatřena bodcem plným skvrn, zřejmě od častého používání, jako kdyby nebyly k dispozici náboje.

Eva se instinktivně podívala na svou zraněnou ruku a všimla si, že krvavá skvrna pomalu, ale jistě prosakuje kapesníkem a krev začne zanedlouho kapat na zem. Dělalo se jí mdlo, ale nechtěla obtěžovat, v prvé řadě šlo přece o nosorožce.

„Exportní a importní povolení. Veterinární osvědčení pro převoz živých zvířat. Importní a exportní certifikát CITES. Veterinární osvědčení TRACES,“ vykládal Vladimír všechny dokumenty na křídlo letadla. Evě připadalo, že se chová jako triumfující hráč karet, protože dokumenty měl vždycky v naprostém pořádku. Eva mezitím za plotem přistávací plochy zaznamenala širokou krempu Craigova koženého klobouku. Craig byl majitelem rezervace Msavo Valley Conservancy a s radostí souhlasil, že vzácné nosorožce přijme. Patřil k takzvaným bílým Rhodesanům neboli anglicky mluvícím potomkům bílých kolonizátorů, kteří se v Zimbabwe usídlili před více než sto lety.

„Bože, ten chlap si snad nikdy nepořídí boty,“ řekl Vladimír směrem k Evě a poprvé se usmál. Craig stál za plotem v pumpkách, naboso, a to ne proto, že by si obuv nemohl dovolit.

„Rhodesané se tak adaptovali, až se z nich stali bílí Afričané. Převzali spoustu z místních zvyklostí...,“ usmála se Eva na Vladimíra. „V Zimbabwe jim bude dobře. Craig přece psal, že už jim vybudoval ohrady,“ dodala. Chtěla mu proudem slov vyjádřit svou vděčnost za to, že ji právě vzal na milost a promluvil na ni. Podobně jako Vladimír byla přesvědčena, že v Zimbabwe, které bylo ještě donedávna považováno za Švýcarsko Afriky, bude nosorožcům dobře. Byla to jedna z mála možností, okolní země byly zmítány korupcí nebo klanovými nepokoji. V Zimbabwe sice již od nezávislosti vládl diktátor, ale země díky předchozímu náskoku pořád vyčnívala nad ostatními svou infrastrukturou, vzdělaností obyvatel i celkovou životní úrovní. Alespoň to Craig říkal při jednom z mnoha hovorů přes Skype, stejně jako tvrdil, že jeho rezervace je nejbezpečnějším místem na světě a že bezpečnost nosorožců je pojištěná, ačkoli se podle něj celá Afrika hemžila krvežíznivými pytláky, kteří se v honbě za rohovinou nezastavili před ničím.

„Půjdu se podívat na Samsona.“ Eva chtěla Vladimírovo smířlivé gesto maximálně využít. „Zdálky,“ dodala rychle.

„Potřebuje do výběhu,“ odvětil Vladimír. „Musí se mu rozproudit krev a taky rychle zašít poraněná tlama, než se do ní pustí infekce.“ Obrovité zvíře po uklidňující injekci rychle usnulo. Všichni ale věděli, že po tak dlouhém letu nesmí transport do rezervace zabrat ani minutu navíc. „Craig říkal, že zařídil policejní eskortu, prý srovnatelnou s tou, kterou má sám vůdce!“ zavolal ještě Vladimír na Evu.

Nákladní prostor letadla se začal otevírat. Přijel malý jeřáb, objednaný Craigem, aby dostal klece ven z letadla. Měl s tím však potíže, klece byly těžké. Na výrobu každé z nich bylo použito tisíc kilogramů železa, dva kubíky dřeva, skoro tisíc šroubů a přes deset čtverečních metrů pryžové podložky, aby těžkému zvířeti nepodklouzávaly nohy. Voják fascinovaně hleděl na to množství materiálu a dohadoval se, co cenného je obklopeno tolika vzácnými železnými tyčemi a šrouby, když v jeho zemi lidé začali krást i dopravní značky, které jim poskytovaly nedostatkový plech. Eva si všimla, že Kabiré stála při spouštění klece rovně, ale Samson zakolísal. Rány se mu otevřely a ve vlhkém prostředí se do nich pustila hejna much. Samson vyžadoval okamžitou přepravu do klidu a bezpečí.

„Něco vám chybí,“ propíchl voják náhle bodákem všechny dokumenty. Vladimír se na něj překvapeně podíval. „Chybí vám povolení k dovozu železa,“ oznámil voják vítězoslavně. Vladimír polkl. „Kolek na toto povolení si můžete zakoupit tady na letišti, stojí dva miliony,“ dodal.

Vladimír rychle pohlédl na Craiga za plotem a bezmocně rozhodil rukama. Naznačil mu, ať chvilku počká, a sáhl do kapsy kalhot pro peněženku. Měl u sebe pro každou příležitost kreditní kartu a tisíc amerických dolarů v hotovosti.

„Platí se americkými, nebo zimbabwskými dolary?“ snažil se vykouzlit úsměv na tváři.

„Zimbabwskými, směnárna je tamhle,“ ukázal voják.

Eva poslušně cupitala za Vladimírem mířícím ke směnárně, na níž visela obrovská zimbabwská vlajka. Vévodil jí symbol bájného sokola nalezeného v ruinách Velkého Zimbabwe a Evu uklidnila, protože všechno bude probíhat pod dohledem vlády.

„Kolik mi dáte za tohle?“ vyložil Vladimír sebevědomě svou hotovost na pult směnárny.

„Tisíc,“ odpověděl pokladní. Eva měla pocit, že se přitom škodolibě usmíval.

„Vy jste mi nerozuměl, to já vám dávám tisíc amerických dolarů. Kolik dáte vy mně?“ Eva chápala Vladimírovu netrpělivost, tohle nebylo v plánu.

„Za tisíc amerických dolarů vám dám tisíc zimbabwských dolarů,“ řekl pomalou a jasnou angličtinou s oxfordským přízvukem pokladní. Vladimírovi vyrazily na čele krůpěje potu – potvrzení, na němž závisel Samsonův život, stálo dva miliony dolarů.

Také Eva znejistěla, ale rychle se rozhlédla kolem a přeběhla k vedlejšímu stánku s občerstvením. Na etiketě u žvýkaček bylo ručně napsáno padesát. Etiketa byla mnohokrát přepisována, ale číslice padesát se nemilosrdně vyjímala na malém balíčku.

„Balíček žvýkaček stojí padesát zimbabwských dolarů?“

„Jistě, je to tam přece napsáno,“ odvětil prodavač, ale byl o poznání přívětivější. Zase ten oxfordský přístup, toto je snad země ozbrojenců a intelektuálů, pomyslela si Eva.

„Takže ten balíček vlastně stojí i padesát amerických dolarů?“ zkusila to Eva a otočila se zády ke směnárně, odkud se na ni výhružně díval Vladimír.

„Jak se to vezme, meme,“ odvětil prodavač a použil uctivý výraz, kterým dříve zimbabwští sloužící titulovali své bílé zaměstnavatele.

„Jak, jak se to vezme?“ skoro vyštěkla Eva. Vzhledem k tomu, že vzácný nosorožec mohl kdykoliv zkolabovat, nebyl na teoretické rozpravy čas.

„Záleží, kde vyměníte,“ řekl prodavač a v jeho hlase nebyla škodolibost, ale spíš smutek. Ztišil hlas: „Máme několik kurzů: černý, šedý a oficiální. Na letišti je vládní směnárna a tam je k dispozici jen oficiální kurz. Ale dole ve městě je černý, tam dostanete za jeden americký dolar sto tisíc zimbabwských dolarů.“

„A vy, vy používáte černý kurz? Nemohl byste mi vyměnit?“ zaimprovizovala Eva. Prodavač se náhle obrátil a začal něco přerovnávat na polici, protože se k nim blížila dvojice hlídkujících ozbrojenců.

Eva přiběhla k Vladimírovi. „Je to vládní kurz, musíme dolů do města nebo se ihned spojit s Craigem,“ vyhrkla. Vladimír okamžitě vytáhl z kapsy mobilní telefon, ale když jej zapnul, zjistil, že roaming nefunguje. Všude jinde v Africe fungoval a v tak vyspělé zemi jako Zimbabwe… Byl zvyklý řešit věci zpříma, a tak doběhl k vojákovi u letadla.

„Potřebuju si nutně zavolat,“ vydechl.

„Neexistuje,“ protáhl voják a zálibně sjel očima po železných tyčích klece.

„Tak mě pusťte ven, za chvíli se vrátím a povolení zaplatím,“ navrhl obratem Vladimír.

„Nooo waaay, můžete ven, ale náklad tady necháte. Propadne zimbabwské vládě.“ Voják nyní přivřel oči a pustil se do velmi podrobné vizuální inventury lákavých lesklých šroubků. Nepočítal ale s mrštností Vladimíra, jenž se spolehl na společnou řeč lidí, kteří žijí v buši a jsou nuceni se dorozumívat na dálku. Vyběhl na letištní plochu a začal mávat rukama, aby přilákal Craigovu pozornost. Podařilo se, Craig mu pokynul. Vladimír se plácl přes zadní kapsu kalhot, naznačil, že vytahuje pomyslnou peněženku, a pak bezmocně rozhodil rukama. Eva sledovala, jak Craig také sáhl do zadní kapsy kalhot a pak se začal oběma rukama plácat po břiše, jako by se právě dobře najedl a měl plný žaludek.

„Craig má hotovost u sebe,“ vyhrkl Vladimír a rozběhl se zpátky k vojákovi.

„Počkej,“ snažila se jej zastavit Eva. „Já to zařídím, dlužím to Samsonovi...“

Vladimír na ni vrhl obvyklý nedůvěřivý pohled jako na dítě, které právě slíbilo, že přestane jíst sladkosti, ale pak už jí nevěnoval pozornost a pokračoval v běhu za vojákem.

„Já to zařídím!“ zavolala do jeho zad, ale Vladimír neposlouchal.

Evě se do očí nahrnuly slzy, ale hned se vzpamatovala. Novinářská rutina jí umožnila rychle se zorientovat v situaci. Dík za všechny ty tiskovky a tlačenice, člověk je sice fyzicky uprostřed skrumáže, ale psychicky se dokáže povznést nad chaos. „Klid, fakta, klid, rychle fakta,“ šeptala si pro sebe. „Potřebujeme se dostat ven za Craigem, který má u sebe peníze. Oficiálně to nepůjde,“ řekla si tiše a přikryla si ústa dlaní, a právě díky tomu ji něco napadlo.

Počkala na vhodný okamžik, až Vladimír zase spustí další dávku argumentů a voják jej bude výsměšně poslouchat. Výsměšně, ale pozorně, což znamená, že se jako každý jiný muž nedokáže soustředit na nic dalšího. Přiblížila se k oběma diskutujícím. Stačilo jen počkat, až se hrot bodáku natočí v tom správném úhlu, zavřít oči, strhnout obvaz a máchnout zraněnou rukou.

„Ááá,“ vyjekla hodně hlasitě. Nemusela to ani moc hrát, skutečně to dost bolelo.

„Vy jste mě zranil, vy jste na mě úmyslně zaútočil!“ ukázala otevřenou ránu na dlani, kterou si schválně rozedřela o hrot pušky.

Voják překvapením poodstoupil. To je dobré, pomyslela si Eva, ustupuje. Voják znejistěl. Povolení pro nosorožce byla jedna věc, ale útok na bělošku jiná. Vůdce neměl bělochy rád, ale pořád ještě vlastnili spoustu farem, na nichž pracovali jeho příbuzní. Navíc v této zemi začalo jít všechno k horšímu a nikdo nevěděl, kdo bude mít příště navrch.

„Potřebuji ošetření, ihned.“ Eva věděla, že jeho zakolísání je třeba co nejrychleji využít.

„Venku nás čeká náš zimbabwský partner. Pojedeme na jeho farmu v koloně, jako je ta prezidentská. Má tam taky sanitku,“ bájila Eva, protože si nebyla jistá, jak diktátorova kolona vypadá. Zřejmě v ní sanitka byla, protože voják ustoupil a pokynul jinému vojákovi, aby Evu přes imigrační kontroly doprovodili k ošetření.

„Ježíši, děvče, co se ti stalo?“ přivítal ji Craig se směsicí radostí i obav. Natáhl se pro lékárničku a taky sáhl do kapsy kalhot pro placatici, kterou měl snad pořád u sebe. Eva se tomu nedivila, bylo očividně tak snadné tady přijít o rozum. Ale Craig tím povzbuzujícím mokem polil Evinu ránu. Sáhl do druhé kapsy, v níž měl lovecký nůž. Zručně odstřihl obvazy i náplast a přesnými pohyby jí ránu zavázal. Eva se jen dohadovala, kolikrát to v životě už dělal a zda není ta jeho rezervace zdrojem neustálých zranění.

„Teď nastav ruku, zabandážujeme tady našeho kreténa.“

Eva nechápala, co tím myslí, ale když jí na čerstvě ovázanou ruku začal klást jednu bankovku za druhou, pochopila. Na bankovkách byl vypodobněn prezident. A taky působivá skalní uskupení – viklany, stejně jako další atrakce země: samozřejmě Velké Zimbabwe, přehrada Kariba, ale třeba také horník se sbíječkou, traktor, mlékárna, obrovská sila nebo divoká zvěř jako buvoli či sloni. Podle bankovek vypadalo Zimbabwe jako země mnoha kontrastů.

„No tohle, stotisícovku jsem nikdy neviděla,“ vydechla.

„Zvykej si, děvče, v téhle zemi si budeš muset oprášit matematiku ze střední, aby sis mohla koupit i pár vajíček.“ Eva neměla čas zkoumat, zda to byl vtip, protože Craig ji plácl po zadku, podobně, jako když se vypouští na svobodu ošetřená antilopa, a Eva poslušně vběhla zpátky do letištní haly. Byla náhle ve svém živlu, sukně za ní vlála a poprvé po dlouhé době zaznamenala nenadálý příliv energie. Její vojenský doprovod za ní jen poklusával, a tak v tom letu zdravou rukou chytla Vladimíra a táhla jej k okénku, kde prodávali povolení. Tahle země byla nenormální, ale Evě se tu začínalo líbit.

KAPITOLA 3

SETKÁNÍ S VŮDCEM

Craig splnil svůj slib. Kolona, v níž cestovaly klece s nosorožci, měla policejní auto i s majáčkem, které podle Evy vlastně ani nebylo potřeba. V Harare jako by žádná doprava neexistovala, silnice byly téměř prázdné a semafory chaoticky blikaly jako televizní obrazovky po konci vysílání, kdy už diváci spí ve svých křeslech. Přítomnost policistů však dodávala přesunu nosorožců punc oficiálnosti. Zimbabwská vláda nosorožce vítá a udělá cokoliv pro jejich ochranu. Za policejním autem jel první náklaďák s Kabiré, který řídil Craigův nejbližší pobočník, mladý stopař Wallace. Pak se pomalu sunul náklaďák se Samsonovou klecí a kolonu uzavíral Craigův landrover s Evou a Vladimírem.

„Jak se teď nosorožci asi cítí?“ pronesla Eva směrem ke Craigovi, neboť Vladimír už zase spal.

Čerstvá tráva, příliv svěžího vzduchu a několik kbelíků vody, které na ně při překládání na náklaďáky vychrstli, nosorožce trochu zotavily. Kabiré stála a zvědavě se dívala skrz mříže, kam ji to zase vezou. Samson byl poněkud malátný, ale už se aspoň neopíral o klec. Stál na svých, jen rozbitá tlama mu pořád visela dolů jako nevkusná náprsenka.

„Jejich geny jim říkají, že se vracejí do své domoviny. Vidělas, jak se Samson pustil do čerstvých afrických bylin, jako kdyby v životě nejedl nic jiného?“ usmál se Craig. Na tváři, uvolněné pomalu odplouvajícím napětím, se mu rozlil vějíř vrásek, do nichž byly vryty nejen ostré paprsky afrického slunce, ale také hluboká zkušenost a nadhled.

Eva se zadívala z okénka. Město působilo dojmem ošuntělosti, kdysi nablýskanou metropoli nikdo dlouho neudržoval, a tak fungovala pouze z podstaty. Připomínala jí socialistická města. Nic nebylo vyloženě rozbité, jen někdo ztratil motivaci obnovovat omítky, zvýrazňovat zašlou barvu písmen, leštit výlohy a doplňovat věci, jež se mezitím ztratily, jako okapy či značky. Když ale vjeli do centra, Evě se rozšířily oči v údivu nad širokými bulváry lemovanými starými a mohutnými stromy. Jedna ulice hýřila fialovou barvou z přepestrých žakarand, a když projížděli dalším bulvárem, snesla se na ně rudá sprška z tamaryšků. Vzápětí vjeli na bulvár plný žlutých květů ze stromů, které jako jediné nebyly původní, neboť je bílí osadníci přivezli odněkud ze svých asijských kolonií.

„Není divu, že se vám odsud nechce, i když jsem slyšela, že diktátor má políčeno na prosperující bílé farmy,“ poznamenala Eva.

„Farmy tvoří samostatná fungující království v zemi, kde všechno pomalu kolabuje,“ odvětil Craig a upřeně se díval směrem, kde stála skupina vojáků. Když je Eva zahlédla, vrátila se jí vzpomínka z letiště. Nechápala, kde vzala odvahu postavit se ozbrojencům. Krev jí při tom pomyšlení začala znovu divoce pulzovat. A už to zase začalo, to nervózní trhání přecházející v tik a pak v nekontrolovatelnou křeč. Rána se jí znovu otevřela a Eva si ruku přitiskla do klína, aby krvácení zastavila.

„Na letišti jsi říkal něco o lekci matematiky, která mi pomůže pochopit inflaci?“ Otázka Evě pomohla přenést myšlenky na něco jiného a tik zastavit. Úkosem se podívala na Vladimíra, jestli si jejího stavu nevšiml, ale ten pořád spal.

„Vůdce se chce pořádně napakovat.“ Craig se nejprve intuitivně rozhlédl kolem, jako by i v autě mohl sedět nevítaný posluchač.

„Samozřejmě že mu jdou na ruku i ministr financí nebo guvernér státní banky, kdyby ne, tak by jejich těla už dávno vyplavala bez hlavy v nějaké stoce,“ spustil nejprve tiše, ale pak si uvědomil, že Eva jej přes hlučný motor landroveru neslyší.

„Ale jak to dělá? Proč ta šaráda s kurzy?“

„Stanoví oficiální kurz, při němž je tvrdá měna v nevýhodném kurzu vůči zimbabwskému dolaru, jedna ku jedné.“

„Ale proč, nikdo z cizinců přece nebude tak šílený, aby na tento kurz přistoupil?“

„Doufám, že ne, ale to umožní jeho korunním princům vyrabovat zahraniční rezervy v tvrdé měně. Sami si vymění zimbabwské dolary za americké dolary.“

„A potom si ti stejní korunní princové na černém trhu vymění americké dolary za zimbabwské, které zase vzápětí využijí k nákupu dolarů za oficiální kurz, ale do vlastních kapes,“ blesklo Evě.

„Chytrá holka,“ řekl posmutněle Craig. „Kolují historky, že korunní princové seskupení kolem diktátora jsou schopni se za hotovost postačující na nákup deseti vajíček postupnými transakcemi dopracovat k mercedesu.“

„Ale to je ožebračování země… I když bílé farmy vynášejí, tohle přece nemůže dlouhodobě…“

„Ty zkurvysynu!“ zařval najednou Craig a strhl volant. To už se probudil i Vladimír. Jeli po širokém bulváru s dvěma proudy v každém směru, které od sebe byly navzájem odděleny širokým pásem palem a ozdobných keřů. Eva nejdřív nechápala, o co jde, ale najednou na jejich straně silnice zahlédla pět motorek mířících proti nim s rozsvícenými dálkovými světly. Když motorky míjely první, policejní auto Craigovy kolony, trochu se stáhly, protože proti vlastním si netroufly. Proto první náklaďák bez omezení projel. Jenže když policejní motorky rozpoznaly, že je konvoj složený pouze z nákladních a terénních aut, vyvodily si, že se nejedná o žádnou vládní kolonu, a roztáhly se tak, že druhý náklaďák vytlačily ze silnice. Evě se otevřel pohled na lhostejné obličeje policistů na motorkách, kteří je zcela bezostyšně sunuli ven z cesty, do záhuby. Zaznamenala skelné a arogantní pohledy příslušníků ochranky. Přes palmy viděla, že v protilehlém směru jede skutečná vládní kolona: další policejní auta, poté několik černých mercedesů s neprůstřelnými skly, sanitka a – to nebylo možné! – v koloně jel i pohřební vůz! I když za volantem druhého náklaďáku se Samsonem seděl zkušený Wallace, Eva sledovala, že se mu jen s obtížemi daří udržet vůz na silnici. Už se zdálo, že to vybere. Najel na krajnici, o níž si myslel, že je zpevněná, jenže ani o silnice se dlouhou dobu nikdo nestaral, a krajnice se utrhla. Díky obratnému manévru se mu nakonec podařilo udržet přední část auta na cestě, ale ta zadní sjela pod tíhou nákladu dolů.

„Pozor na Samsona!“ vykřikla Eva, která to spatřila první. Samsonova klec se sesunula, samec se zaklínil do předních mříží, a jak jej vlastní váha tlačila dolů, železné tyče mu ještě víc rozdíraly zraněnou tlamu.

Craig za náklaďákem okamžitě zastavil, on i Vladimír vyskočili a za nimi se vyhrnula i Eva. Vzápětí si všimla, že má celý klín od krve, jak si koleny tlačila na zraněnou ruku. Zastavila se. To nenávidí, ten krvavý klín, jak ona nenávidí ten krvavý klín, ten je příčinou všeho. Zhroutila se na cestu a dala se do pláče. Vladimír se hnal za Samsonem a Evy si nevšímal. Ta začala uprostřed prázdné silnice nekontrolovatelně štkát. Craig vypadal, že čím je situace horší, tím víc je ve svém živlu. V tu chvíli připomínal nosorožce, jeho zavalitější tělo se na krátkých nohách pohybovalo až neuvěřitelně mrštně. V mžiku byl u Evy, galantně jí pomohl vstát a dovedl ji na trávu vedle silnice. Pak vytáhl z kapsy svoji placatici a hodil ji Evě do klína. „To jsou ty šoky, děvče, jsi moje statečná holka,“ ještě ji stihl poplácat a uháněl ke kleci, která se nadále vlastní vahou sesouvala dolů.

„Díky, je toho na mě moc…,“ špitla Eva a hned si lokla whisky. Nikdy nebyla moc zvyklá pít, ale tenhle lok opravdu pomohl, v útrobách se jí rozlilo příjemné teplo. A tak tam seděla, nic neříkala a občas si přihnula.

Craig se mezitím pokoušel otevřít nosorožčí klec. Organizoval pomocníky, aby tlačili nosorožce nahoru proti směru gravitace, a současně naváděl další muže, kteří se pokoušeli otevřít sesouvající se klec.

„V porovnání s vážností situace jsou zakrvácené šaty vlastně blbost,“ pronesla Eva šeptem a zadívala se na scénu před sebou.

Vladimír tlačil ze všech sil nosorožce nahoru a jeho tělo se napínalo. Svými dokonale vypracovanými svaly připomínalo antickou sochu. „Mám skvělého a silného muže, co víc si můžu přát,“ přihnula si Eva naposled, zvedla se a vydala se k autu pro převlečení. Konečně se přestala třást. Zatímco se muži snažili dostat nosorožce z klece, Craig pobíhal mezi řidičem náklaďáku a svými stopaři a do toho všeho telefonoval. Pak z chumlu záchranářů znenadání vytáhl Vladimíra a vedl jej pryč. Eva se k nim připojila.

„Tahač nás přijede vyprostit za čtyři hodiny. Během té doby se klec zaboří do země. Takže jsme v dost nepříjemné situaci. Máme nosorožce, který je už teď podrážděný a zanedlouho bude na svobodě,“ mnul si Craig rozpačitě několikadenní strniště.

„To je v pohodě,“ řekl stručně Vladimír.

„Co tím jako myslíš, v pohodě? Musíme ho tady nějak udržet. Pokud prchne, tak ho někdo brzy zastřelí,“ změřil si jej Craig.

„Uvidíš.“ Vladimír neměl čas na vysvětlování, ale Eva už věděla, co se bude dít. Všimla si, že vůbec poprvé je Craig trochu vyvedený z míry. Znovu si pročísl strniště a pozorně sledoval, jak se Samson sám instinktivně přikrčil, aby se z právě otevřené klece, která se již částečně zaryla do hlíny, vůbec dostal. Jakmile byl venku, okamžitě se obrátil směrem k Vladimírovi. Ten se postavil před něj a lákal jej do stínu.

„Pocém, Samíčku, pocém,“ vemlouval se mu.

Samson si nejprve nedůvěřivě odfrkl, pohodil hlavou, aby dokázal, že je celým tím necitlivým zacházením poněkud uražen, ale jeho protesty rychle skončily, když se vydal se skloněnou hlavou za Vladimírem. Ten se postavil do stínu, natočil se bokem a nechal těžkou váhu, aby na něj částečně nalehla. Eva to znala, ty jejich hry. Šlo o to, zda Vladimír tlak vydrží, nebo ne.

„Hodný kluk, no pocém, pojď ke mně blíž,“ pokračoval Vladimír. Samson se o něj nadále opíral, ale už i on věděl, jak daleko může zajít, aby svého ošetřovatele nezalehl. Vladimír Samsona něžně poplácával po boku, chvílemi jej drbal mezi očima a ušima, až ta obrovská masa zvláčněla. Celou dobu na něj něžně mluvil. Bude to vynikající táta, napadlo Evu, ostatně jako pokaždé, když byla svědkem této scény. Samson labužnicky přivíral oči, pak klesl na všechny čtyři a s žuchnutím se svalil na bok. Nohy mu vystřelily do vzduchu a trčely jako neškodné dřevěné pahýly. Vladimír pokračoval v něžné mluvě a drbání, dokud Samson nezavřel oči a nezačal bezostyšně chrápat. Vladimír si k němu sedl, opřel se o jeho teplý bok, vystrčil na Craiga čtyři prsty a rovněž zavřel oči.

„To jako takhle spolu vydrží čtyři hodiny?“ obrátil se na Evu vykolejený Craig.

„Klidně i skoro celý den,“ odpověděla Eva a v hlase nedovedla zakrýt pýchu. Craig se ale rychle vrátil do své role a pokračoval v telefonování.

Za několik hodin přijel tahač, který vyprostil z příkopu náklaďák i klec, a už bylo hodně po půlnoci, když celý konvoj konečně dorazil do rezervace Msavo. Z cesty si Eva moc nepamatovala. Když konečně opět usedla na sedadle spolujezdce vedle Craiga, prožité napětí i jeho whisky na ni zapůsobily jako dokonalý uspávací prostředek. Už dlouho neupadla do tak hlubokého spánku. Byl to osvobozující odpočinek beze snů. Vnímala jej jako dlouho nepoznaný luxus, připadalo jí, jako by se propadla do teplé hluboké vody a jen se vznášela.

Probudily ji až nadšené pokřiky strážců, když zastavili před ohradami, aby nosorožce konečně vyložili. V celém komplexu bylo cítit radostné napětí. Eva si chvílemi říkala, že příjezd nosorožců má snad nějaký hlubší význam, že nepřivážejí jen ta zvířata, ale i naději, že se svět obrátí k lepšímu. Vladimír i Craig tuto naději pak společně zapíjeli u ohně, kde navzdory pozdní hodině probíhala velkolepá opékačka. Maso se škvařilo a vonělo. Craig nedělal nic jiného, než že ostatním neustále nabízel studené pivo z přenosné ledničky.

„Ty vole, ten tvůj mimický roaming, ten mě teda dostal,“ chechtal se Craig a snad už popáté vyskočil, vystrčil zadnici, teatrálně si na ni poklepal a pak začal jakoby bezradně rozhazovat rukama.

„Ve všech státech mi roaming zatím fungoval, jen v té vaší perfektní zemičce ne,“ durdil se Vladimír, ale jen naoko, protože humor je v téhle náročné chvíli spojoval.

„Počkej, hochu, ještě tady něco zažiješ, mobilními sítěmi to začíná, ale pokud to ten náš černej starej takhle povede dál, za chvilku se nám začnou rozpadat cesty, přestříhají elektrické dráty a ocitneme se zpátky v době kamenné,“ vstoupil do hovoru Wallace. Bylo mu něco kolem třiceti, i když jeho věk bylo těžké odhadnout, protože mu obličej pořád zakrýval kožený klobouk. Byl oblečený do pohodlné plátěné khaki košile a do kraťasů ve stejné barvě. Jeho svalnaté nohy napovídaly, že v buši ušel už stovky kilometrů. Na nohou měl boty značky Courteney, ručně ušité ze sloní kůže, které k lidem dennodenně se pohybujícím v buši neodmyslitelně patřily.

„Dneska nám stařík ukázal, že silnice jsou jenom jeho, že když se jeho výsost přemisťuje, tak pro sebe potřebuje mít volno ve všech pruzích a v obou směrech, aby ho někdo čiročirou náhodou nestřelil do hlavičky,“ řekl Wallace. Přitom vyskočil, předvedl perfektní střelecký postoj a pomyslně zacílil.

Patřil k několika málo vyvoleným, kteří úspěšně složili náročné zkoušky u Zimbabwské asociace profesionálních lovců a průvodců. Každý rok se to povedlo jen pár lidem a za normálních okolností by už měl Wallace vlastní byznys a pracoval by jako certifikovaný soukromý průvodce pro lovce nebo turisty. Nebo by mohl pokračovat v rodinné tradici a vést farmu na cukrovou třtinu v nepříliš vzdáleném Chiredzi. Farma ale prosperovala, a tak si ji vyhlédl guvernér regionu a zabral ji. Proto Wallace nedovedl skrýt trpkost v hlase, kdykoliv přišla řeč na režim: „A pokud při tom jeho turbo-přesunu někdo náhodou zhebne, tak ho okamžitě naloží do pohřebáku, co by se ti jeho hoši obtěžovali nějakými formalitami. Staříkovi tikají hodiny pod prdelí a musí si ještě tólik nahrabat.“

Po zabrání farmy se jeho rodiče domluvili s Craigem, s nímž je spojovalo dlouhodobé přátelství, že než se doba uklidní, pomůže mu Wallace na jeho farmě, aby načerpal další zkušenosti.

Craig se mezi ně opět vmísil a ukázal na Vladimíra, i když už se mu ruka po tolika pivech poněkud třásla: „Ale ty, ty jsi nám to dneska teda, hochu, natřel. To jsem v životě neviděl, aby někdo takhle vodil nosorožce jako na provázku. Co s nimi tam u vás děláte? To byla nějaká hypnóza nebo co?“

Vladimírovi po tom uznání svítily oči. Eva se pyšně rozhlédla kolem, aby viděla, jaký efekt měla Craigova pochvala na ostatní. Zaznamenala obdiv, ale v příšeří ohně zachytila ještě jeden pohled, zákeřný a nepřátelský.

„Teď potřebujeme, aby se Samson začal chovat jako pořádný chlap, vybojoval si mezi ostatními samci autoritu a pak obskočil Kabiré,“ plánoval Craig. „Tak mládeži,“ zatleskal najednou, „jde se spát. Máme zítra – tedy vlastně už dneska – hodně práce, protože tady mistr krysař s námi dlouho nepobude.“

„No, to se vlastně neví,“ zvážněl náhle Vladimír a Eva se na něj překvapeně podívala. To už ale Craig čůral do ohně, a jak žhavé uhlíky syčely pod proudem moče, tak Vladimírovu poznámku přeslechl.

„Co jsi myslel tím, že to s naším odjezdem není jisté?“ zeptala se jej později Eva, když už leželi v posteli.

„Víš co, pojď raději ke mně,“ přivinul si ji Vladimír. Už začínali čiřikat ptáci, země se náhle krásně rozvoněla, a jak noc odhazovala poslední závoje, celý pokoj se zalil zlatavým příšeřím. To Eva nikdy nezažila a zapůsobilo to i na Vladimíra. Při milování ze sebe shodil veškeré napětí a rychle vyvrcholil, jako by v Africe šlo všechno přirozenou a rychlou cestou.

„Můžeš mi to vysvětlit?“ nedala se odbýt Eva. Otočila se, dala si nohy nahoru a opřela je o stěnu.

„Raději si odpočiň a hlavně se dej do klidu,“ obrátil se k ní zády Vladimír. „A přestaň s těmi nesmysly, jako je dávat nohy nahoru. Znervózňuje mě to. Copak jsem Samson? Nějaký plemenný samec nebo co?“

„Mám ale právo to vědět. Vzdala jsem kvůli tomuhle výletu práci v redakci, a tak mi dlužíš vysvětlení.“

„Dej mi pokoj a nech mě spát. O práci jsi přišla, protože to s tebou už nemohli vydržet. Čekat každý den, jestli se milostivá dostaví do práce nebo ne, to by unavilo každého.“ Evě se do očí nahrnuly slzy.

„Hlavně mi tady nebreč. A víš co, jestli plánuješ, že mi zase budeš dělat scény, tak se rychle sbalím a půjdu s ostatními na trek.“ Eva už ho ani neposlouchala, seskočila z postele, zabalila se do prostěradla a vyšla ven. Vladimír jí o tom plánu neřekl, protože záleželo jen na tom, co chtěl on. Nevadilo jí, že zůstanou v Africe déle, koneckonců první den byl přinejmenším zajímavý, ale vadilo jí, že o nich dvou rozhodoval sám.

KAPITOLA 4

PRVNÍ TREK

„Ne-e-xis-tu-je,“ vyťukával Craig do podlahy ozdobnou holí z ebenového dřeva svou odpověď na Vladimírův požadavek. V ničem nepřipomínal toho žoviálního chlapíka, který se v noci u ohně poněkud namazal. Teď po ránu byl střízlivý, přímý a drsný.

„Naše ZOO přišla už o jednu samici, poslali jsme ji do Ameriky. Samice nezabřezla, proto se jí snažili odebrat vaječníky, a ona po tom zákroku zemřela.“ Vladimír se nedal těžkou holí zastrašit.

„Nechápu, proč mě tady po ránu zdržuješ americkými historkami.“ Craig hodlal mít všechno rychle za sebou a taky chtěl, aby bylo po jeho. Představoval již čtvrtou generaci bělochů, kteří si od příchodu do tehdejší Rhodesie hleděli především vlastních zájmů, jako v případě, kdy ne zrovna nejčestnějším způsobem získali zdejší půdu. Za pomoci misionářů, kteří ovládali místní jazyky a sloužili jako rádci náčelníků, nejprve nabyli práva na lov zvěře či těžbu zlata a pak si na tu samou půdu, na které lovili či těžili, začali osobovat vlastnická práva. Postupně se jim to dařilo, a to především díky naivitě náčelníků, kteří požadavkům Evropanů na půdu zprvu celkem ochotně vyhověli a směnili ji za pár pušek či pytlů s korálky. Náčelníci totiž nebyli schopni domyslet koncept soukromého vlastnictví, neboť půda v Africe náležela celému kmeni a byla místním rodinám k obdělávání pouze propůjčována.

„Svoje a vaše nosorožce si ohlídáme,“ zavrčel znovu Craig. Jako jeho předkové, kteří se museli neustále rvát s neúprosnými podmínkami, postupem času zdrsněl, až nakonec připomínal tvrdé ebenové dřevo, z něhož byla vyrobena jeho hůl. Rhodesanům pak dlouhodobou državu půdy posvětila koloniální vláda, která neváhala sáhnout k vojenským akcím, aby potlačila rebelující náčelníky. Zatímco si náčelníci sypali popel na hlavu, evropští osadníci nelenili a vytvořili ze Zimbabwe obilnici Afriky, jedno velké úrodné pole a kvetoucí sad. Jenže v posledních deseti letech jim opět začala hořet půda pod nohama, když vůdce začal připomínat tradiční právo Afričanů na půdu a podnítil zabírání bělošských farem.

„Není to tak, jak jsi mi líčil. Nemám pocit, že by tady bylo dvakrát bezpečno,“ nedal se Vladimír. Oba muži stáli nyní vzpřímeni proti sobě, čelo proti čelu. Připomínali bojující antilopí samce, kteří se do sebe zaklesli rohy a ani jeden z nich nechtěl ustoupit.

„Vždyť jsi celou dobu spal,“ změnil Craig taktiku. Život v Africe jej naučil neustále improvizovat a přizpůsobovat se, to byl základ přežití. I velké pigmentové skvrny, které pokrývaly jeho tvář, krk a ruce až po předloktí, byly reakcí na dlouhodobý pobyt na slunci, protože osadníci pobývali většinou venku. Měli rádi jednoduchost, dovedli přežít v buši a skoro všechno opravit na svých farmách. Jako jediný luxus si Craig dopřával alkohol, a to v poslední době stále častěji, jak věci začaly jít k horšímu. S každou skleničkou vzrůstal i jeho sklon k cynismu, jemuž nyní Vladimír čelil.

„Nespal jsem, ale přemýšlel,“ řekl Vladimír a zpříma na Craiga pohlédl. Ten nakonec uhnul pohledem, a aby získal čas, zadíval se ven z okna na budovy tvořící základ farmy. Srdcem farmy a jeho nejoblíbenějším místem byla obrovská dílna, kde byly zaparkované terénní vozy i traktory a kde na stěnách visely potřebné nástroje a vybavení. V přilehlých místnostech pak byly uskladněny zásoby pro přikrmování, solné bloky i léky. Kancelář, v níž právě diskutovali, byla velmi malá a naznačovala, že stejně tráví většinu času venku. Vystačil si s pracovním stolem, zaprášeným počítačem, pevnou telefonní linkou a vysílačkou. Naproti tomu klimatizovaná místnost sloužící k vyvrhování zvířat a zpracování trofejí se leskla čistotou, protože tvořila základ jeho byznysu.

„Musím tady zůstat déle, abych na své nosorožce dohlédl. V sázce je příliš mnoho, nemůžeme si dovolit je ztratit,“ přešel Vladimír do protiútoku.

Craig tomu rozuměl, protože jeho lovecká farma v poslední době přidala do nabídky i fotografická safari, pro něž byli hlavní atrakcí nosorožci. Craig těžil z toho, že jeho byznys byl spolu se šestnácti podobně zaměřenými farmami součástí Msavo Valley Conservancy. Také ostatní majitelé farem byli běloši, kteří se domluvili, že strhnou hraniční ploty, aby zvířata mohla volně migrovat. Na pravidelných schůzkách si pak mezi sebou rozdělili lovecké kvóty a pečlivě se navzájem kontrolovali. Současně se rozhodli, že se pustí i do chovu vzácných divokých druhů. Kromě záslužné práce to byl i dobrý zdroj příjmů. Nejvzácnější byly antilopy vrané, ty se špatně množily a za jeden kus šlo na trhu získat třicet pět tisíc amerických dolarů. Nedávno se Craigovi podařil husarský kousek, když na aukci v Jižní Africe prodal svého výstavního samce buvola kaferského za tři miliony amerických dolarů. Ale cena nosorožců šla prudce dolů s tím, jak stoupala cena jejich rohoviny. Dříve prodával své nosorožce za více než sto tisíc amerických dolarů, ale nyní jejich cena spadla skoro na stejnou cenu jako za antilopu vranou. Za kilogram nosorožčího rohu se na černém trhu platilo jako za gram zlata, a nosorožci měli proto větší hodnotu mrtví než živí. Tento osud bezbranných velikánů Craiga nesmírně popuzoval a současně rozesmutňoval.

„Dobrá,“ kapituloval nakonec a položil ebenovou hůl na stůl. „Pobavíme se o tvém požadavku později. Teď se rychle sbal, ať se můžeš připojit ke stopařům. Prohlédnete ploty rezervace, zajistíte pytlácké návnady a ty současně určíš místo, které se stane novým Samsonovým teritoriem. Bylo by dobré, aby to nebylo příliš daleko od farmy, ať nad ním máme dohled.“

Vladimír byl sbalený během patnácti minut a Eva jej šla vyprovodit. Když jí řekl, že zůstane v buši až do příštího dne, vyděsila se, že tu bude v noci sama. Ale Vladimír měl svou misi a ona mu ji nechtěla kazit.

„Dej si pozor,“ špitla mu do ucha při letmém polibku. Něco ji stále znervózňovalo. „Mám pocit, že ve vaší skupině je někdo záludný. Někdo mi tam nesedí.“

„Ale prosím tě, zase maluješ čerty na zeď,“ zasmál se Vladimír. „Craig má svoje lidi stokrát prověřené,“ řekl a začal Evu odstrkovat. Před skupinou chlapů, kteří byli oblečeni do maskáčů, na zádech měli úsporně sešněrované ruksaky a pod pažemi srolované matrace, se její projevy náklonnosti nehodily. Eva zklamaně poodstoupila, ale když skupina naskákala na korbu landroveru, ještě dlouho se dívala na prašnou stopu, kterou za sebou nechávali. Pak rychle přešla k ohradě s Kabiré.

„Musím si zvykat, že Vladimír se mnou pořád nebude,“ řekla jí smutně, jako by jí Kabiré mohla rozumět. Nakoukla ještě vedle k Samsonovi. Tlamu měl pomazanou fialovou dezinfekcí a spal. Ale po posledním incidentu se k němu Eva raději ani nepřibližovala. Kabiré jí stejně vždycky byla podstatně bližší.

„Jak to tady zvládneme, holka? Co se nepovedlo doma, to se povede tady?“ opřela se Eva o vonící dřevo čerstvě postavené ohrady. Kabiré k ní popošla, ale náhle zvedla roh a nasávala širokými nozdrami vzduch. Bylo to zrovna tím směrem, jímž odjel Vladimír, ale na úplně opačnou stranu, než ležel Samson.

„Copak, Samson ti nevoní? Přijela sis do Afriky pro nového nápadníka?“ Kabiré jen pohodila hlavou a dál nasávala pach neznámého nosorožce.

Právě mohutný samec nosorožce širokohubého, ale jižního, byl prvním velkým zvířetem, na nějž stopařská výprava narazila. V příšeří stromů mopane byl skoro neviditelný. Když jej skupina stopařů vyrušila, neuvěřitelně rychle se zvedl a pelášil pryč. Vladimír zaznamenal jen jeho obrovský roh, jehož velikost odpovídala i celkovému objemu těla. Nosorožci širokohubí, kterým se někdy říkalo bílí, byli dvakrát větší než nosorožci dvourozí, přezdívaní černí. Měli mnohem delší, masitější hlavu, velké uši a hlavně širokou tlamu, která jim umožňovala spásat na otevřených planinách obrovská kvanta trávy. Naproti tomu nosorožci dvourozí se pohybovali v neproniknutelných křovinách, kde si pochutnávali na větvičkách.

Stopaři nečekanou zastávku přivítali, protože před dešťovou sezónou byly stromy mopane zdrojem vzácné pochoutky – masitých červů, jež si po hrstech strkali do svých toren. Až založí oheň, opečou si je na pánvi nebo kusu plechu, a dostanou se tak k nejoblíbenějšímu zdroji proteinů v Africe. Vladimírovi se červi nezdáli lákaví. Místo toho promnul v dlani listy srdcovitého tvaru, které odolnému stromu pomáhaly přežít ve vyprahlém a písečném prostředí. Když bylo největší horko, listy se sevřely, aby strom zabránil vypařování vody a neztrácel cennou vláhu. Naopak když byla v ovzduší ranní nebo podvečerní vláha, listy se zase naplno rozevřely, aby jí co nejvíce nalapaly.

Wallace ale začal stopaře z příšeří stromů mopane vyhánět, zdržení se mu nelíbilo a šustivé závěje listů byly navíc ideálním útočištěm pro různou havěť. Náhle jeden ze stopařů vykřikl a odhodil dlouhého zeleno-šedého hada.

„Bojga! Bojga!“ křičel stále dokola. Mezi ostatními stopaři se šířilo zděšení. Kousnutí jednoho z nejjedovatějších hadů v Africe znamenalo s vysokou pravděpodobností smrt, protože jed začal na místě kousnutí doslova rozkládat maso. Hemotoxiny obsažené v jedu rychle ničily červené krvinky a napadaly jakoukoliv tkáň. Člověk nakonec zemřel tak, že krvácel z každého otvoru v těle. Před svým skonem někteří dokonce viděli žlutě, což bylo přičítáno vnitřnímu krvácení uvnitř očních důlků. Wallace se okamžitě hnal ke stopaři.

„Kde máš toho hada?“

„Odhodil jsem ho!“ jektal stopař, jemuž říkali Chamunorwa.

„Teď nevíme, co to bylo za hada, takže nevím, jaký protijed mám použít.“

„Byl to boomslang! Bojga! Musím se rychle dostat na farmu!“ křičel vyděšený Chamunorwa.

Wallace okamžitě kývl na rozložitého řidiče auta, který se jmenoval Big Brain. Vladimír nevěděl, jestli ho tak matka po porodu pojmenovala v naději, že ve velkém těle bude i velký mozek, nebo zda byl skutečně chytrý. Zřejmě nebyl, protože místo toho, aby hned přiběhl s lékárničkou, začal se rozčileně přehrabovat v hromadě bagáže na korbě auta.

„Big Braine, pojď sem!“ zavolal na něj rozzlobený Wallace. „Přines mi z lékárničky odsávačku jedu.“

Wallace přiložil na místo kousnutí na stopařově ruce nástavec vakuové odsávačky, zatáhl za píst a vysál jed na povrchu rány. Když se sklonil a chtěl vysát zbytek jedu ústy, stopař jej odstrčil.

„Ne, baas, je to nebezpečné, jed se prasklinou ve rtu může dostat i do vaší krve.“

„Pro tebe to udělám, Chamunorwo. V buši je to všichni za jednoho a jeden za všechny,“ sklonil se k jeho ruce znovu Wallace. Stopař ho ale znovu prudce odstrčil a rychle se vydal k autu, ze kterého Vladimír mezitím bleskově vyložil všechna zavazadla.

„Jeď, no tak jeď!“ zakřičel Wallace na Big Braina, který stál zaraženě u auta. „Jeďte okamžitě na kliniku, ať doktor ránu ještě nařízne a pořádně vyčistí. Ale nejdřív ať ti dá protijed.“ Big Brain naložil Chamunorwu a brzy všem zmizeli z dohledu.

„Stejně to bylo divné... Bojga má zadní zuby, a když jsem vysával kousnutí, vypadalo to trochu jinak,“ uvažoval nahlas Wallace. Ale Chamunorwa už byl daleko, zatímco ostatní stopaři na něj s vyčkáváním hleděli.

„Nemáme auto. Big Brain se vrátí až večer. Tady rozbijeme tábor a mezitím se rozhlédneme po okolí,“ zavelel.

Do večera našli zbývající stopaři pět pytláckých ok, a proto v táboře panovala chmurná nálada. Pytlácká oka byla většinou vytvořená z ostnatých drátů.

„Pozůstatek plotů mezi farmami,“ řekl smutně Wallace, když prozkoumal ostnatý drát. „S Craigem jsme všechen ostnatý drát z našich plotů odvezli pryč. To znamená, že nám tady řádí škodná i z jiných farem,“ zhodnotil Wallace. Už se stmívalo, když dorazil Big Brain s autem a sdělil jim, že Chamunorwu stihl dovézt k lékaři včas. Právě v tu chvíli přišel do tábora poslední stopař a na zádech táhl těžký náklad. Byla to do pytláckých ok zapletená chocholatka, která ještě žila. Mezi stopaři to zašumělo a podívali se na Wallace, jehož čekalo velké rozhodnutí.

„Když chocholatku dorazíme a sníme, posvětíme tím pytláctví. Na druhou stranu nikdy nevíme, kdy si zase budeme moct dopřát pořádný kus masa. V Zimbabwe vládne hlad, pytláci se rozmáhají a budu potřebovat každou ruku i nohu, abychom se jim mohli bránit,“ vysvětloval Wallace tiše Vladimírovi.

„Hej, ty tam, Big Braine, jestli pořád ještě hledáš něco k snědku, tak pojď sem, mám pro tebe úkol!“ zavelel Wallace. Big Brain se neochotně odlepil od hromady zavazadel, ale když uviděl polomrtvou chocholatku, rychle ožil. Jeho tvář se roztáhla do širokého úsměvu. Vytáhl z torby obrovitý nůž a zručně chocholatce podřízl hrdlo. Vladimír se odvrátil, dosud znal jediného samce chocholatky, kterého chovali v zoologické zahradě. Rozmnožování těchto malých zvířat v zajetí nebylo ještě zcela prozkoumáno a Vladimírovi připadalo, jako kdyby Big Brain právě vraždil jediný exemplář široko daleko. Když očima opět spočinul na Big Brainovi, zjistil, že dokázal zvíře během několika minut stáhnout.

„Příliš rychle, udělal to příliš rychle…,“ zamumlal Wallace, ale Vladimír jeho poznámce nerozuměl.

Navzdory všem pochmurným událostem se nálada u ohně rozjela. Všichni si pochutnali na šťavnaté pečínce, kterou jim Big Brain ochotně servíroval. Na závěr přinesl Vladimírovi na ochutnání upražené červy. Vladimír k pokrouceným černým červům nejprve přičichl. Voněli po ohni a také tak chutnali, něco jako uzené dršťky. Mezi zuby mu zaskřípal písek, což ale nikomu jinému nevadilo. Všichni si od Big Braina nabírali plnými hrstmi.

Vladimír si noční táboření okamžitě zamiloval. Obloha byla plná hvězd, které netlumilo žádné umělé světlo. Zatímco Wallace se usídlil co nejblíže k teplu vycházejícímu z řeřavých uhlíků, Vladimír si lehl dál od ohně, aby mohl zkoumat hvězdy.

Obloha na jižní polokouli neměla tolik výrazných souhvězdí jako na té severní, ale hvězd na ní bylo mnohem víc a vypadaly mnohem plastičtěji. V Africe bylo všechno tak nějak blíž, jakoby na dotek. Jako by člověk mohl naplno žít právě jen tady. Udělal správné rozhodnutí, když na Craiga naléhal, aby jej tu nechal. Přinejmenším na rok a půl, protože březost u nosorožčí samice trvala šestnáct měsíců. Ale Kabiré to zvládne, je to jeho statečná holka, pomyslel si těsně předtím, než jej začala přepadat dřímota.

Na krátkou chvíli mezi bděním a sněním jej přenesla do jiné krajiny, kterou měl tak rád, do lesů v Orlických horách, kde byl členem mysliveckého sdružení. Ale ne proto, že by jej bavilo pronásledování a zabíjení zvířat. Udělal si myslivecké zkoušky, aby mohl mít kdykoliv přístup do nejzazších koutů v hlubokých lesích, kam nikdo jiný nemohl a kde trénoval po boku výstavních jelenů. Močály rozprostírající se v lesích se pod skoky mohutných jelenů vždycky rozvibrovaly a Vladimír si v těch vzácných chvílích sundával boty, aby mohl ty otřesy vnímat naplno. Všude bylo naprosté ticho a močálovitá půda se pod jeho chodidly houpala a kolébala…

Když Vladimír usnul, zdálo se mu o cíli biatlonového závodu, kam doběhl jako první právě díky mnoha hodinám tréninku v lesích. Vítěze vždycky vítali diváci pokřikem a Eva jej nakonec v cíli objala. Tentokrát jej ale vítaly trubky a dostal od někoho štulec, pak ještě jeden a trubky se rozezněly ještě hlasitěji. Ale nebyly to trubky, byl to ryk, skutečný, skutečné troubení, a také údery byly opravdové. Vypadalo to, že rány na něj míří seshora, a pak se jej cosi snaží nadzvednout. Vladimír instinktivně napjal všechny svaly, ale nohy se mu zamotaly do spacáku. Začal smršťovat a roztahovat tělo a díky tomu se z dosahu ran rychle odkulil. Když už žádné rány seshora nepřicházely, jedním trhnutím ze sebe spacák sundal a snažil se nahmátnout svítilnu. To už prostor kolem vyhaslého ohně křižovaly kužely mnoha dalších baterek, ale tmou nepronikaly. Všude byl jen prach, zvířený prach, do kterého světla baterek narážela. Pak narazila ještě do něčeho, do obrovské masy, do oživlé skály, jež náhle vyrostla v jejich provizorním tábořišti.

Vladimírovi to v ospalém mozku okamžitě sepnulo. Teď se musí sjednotit. Wallace tady tomu všemu velí. Díval se kolem, ale Wallace nikde pobíhat neviděl. Neslyšel ani jeho hlas. Jeho spacák ležel zchumlaný opodál a Vladimír si nedovedl představit, že by Wallace útok slonů neprobudil. Pozorněji se na jeho spacák podíval a po vteřině klesl zděšením na kolena. Spacák ztratil tvar ležící postavy, ale vypadal příliš plný na to, aby to byl jen obal. Vladimír začal přerývavě dýchat, aby neomdlel, protože tušil, co jej čeká. Klečel na zemi a nasával do sebe všechen ten prach v naději, že se opět probudí a tenhle hrůzný sen odplyne.

KAPITOLA 5

MANGOVÁ POLÉVKA

Eva se probudila do svěžího rána a rychle postavila na kávu. Vykoukla oknem ven. Na větvi baobabu se shromáždilo hejno snovatců černolících. Jejich červené hlavičky vykukovaly z neuspořádaných a neforemných hnízd, která se tak lišila od pečlivě upletených obydlí ostatních snovačů. Eva se v duchu pokárala, že si jich včera po Vladimírově odjezdu nevšimla, zřejmě jen bezduše civěla před sebe.

Obstarožní litinová konvice mezitím začala pískat, jako by se rozjížděl vlak. Eva si rychle slila silnou kávu a vmíchala do ní hned dvě lžičky cukru. Energii dnes bude potřebovat, protože i její den se začal slibně rozbíhat. Nebude jen bezcílně ležet v posteli jako jindy, kdy ji nic nenutilo opustit lůžko. S hrnkem horké kávy vyšla ven a opřela se o kmen baobabu. Přejela rukou po zvrásněném povrchu kůry, která stříbřitě svítila. Jeho dřevo nehořelo ani nebylo vhodné jako stavební materiál. Stromy proto přežívaly po dlouhá staletí a jejich nedotknutelnost je nakonec opředla spoustou pověr. Lidé věřili, že je bůh stvořil v hněvu, a převrátil je proto kořeny vzhůru. Vnitřek jejich kmenů postupně vysychal a stával se útočištěm nejen ptákům, ale i lidem, kteří jej využívali a uctívali jako chrám. Eva cítila, jak k ní skrz kůru prastarého stromu proudí zvláštní teplo. Pohlédla nahoru, kde jako vánoční ozdoby na dlouhých stoncích visely sněhově bílé obrovité květy omamné vůně.

Zhluboka se nadechla a začala vnímat vůně i nevšední odstíny, které se k ní prodíraly ze všech stran. Po dlouhé době jí svět připadal pestrý, jako by jí z očí někdo sundal špatně vyčištěné brýle. Vlétla do pokoje, natáhla si na sebe bavlněnou safari košili, dlouhé kalhoty, vysoké kožené boty proti hadům, a byla připravená na procházku.

Zpočátku se jí v hlubokém písku šlapalo velmi těžce. Její pověstná dobrá kondice byla tatam a hodiny proležené v posteli se nyní ozývaly. Vladimír její únik na lůžko těžce nesl, protože chtěl mít vedle sebe sportovní partnerku. Navštěvoval každý den posilovnu a byl členem družstva biatlonistů. Na počátku jejich vztahu s ním Eva chodívala běhat, protože jí to připadalo jako jediná možnost, jak tohoto fascinujícího muže získat. Brzy se dostala do takové formy, že zvládla „small talk“, tedy poklusávat a současně si s Vladimírem povídat. Vladimír se pohyboval bez známek námahy, jeho vypracované tělo měkce klouzalo po lesních pěšinách Orlických hor nebo po královéhradeckých parcích. Po svatbě spolu ještě nějakou dobu běhali, ale pak Eva začala sportování vynechávat. Jednou ji bolela hlava, pak se jí třásly nohy. Nakonec bylo nejjistější zůstat ležet v posteli a sledovat, jak za oknem ubíhá den a jak se stíny slunečních paprsků postupně prodlužují, než jejich ložnice opět upadne do tmy. A pak bylo nejlepší rychle usnout, protože stíny byly tak znepokojující a přiváděly ji na černé myšlenky.

Při té vzpomínce začala Eva šlapat intenzivněji. Cítila, jak se dlouho nepoužívané svaly při chůzi v hlubokém písku bolestivě propínají, ale ty jasné ranní barvy ji tak nabudily, že se sama pobídla do ještě ostřejšího tempa. I obyčejná chůze byla nepříjemná. Tělo se jí mstilo za všechno to polehávání o víkendech a posléze i v pracovních dnech. Potvrzení o pracovní neschopnosti jí párkrát napsal obvodní lékař, ale pak ji odkázal na psychologa. Nechápala proč, za vším stála jen únava. Taky nerozuměla tomu, že i při tom ležení v posteli začala hubnout. Byla už tak dost drobná, ale někdy jí při pohledu do zrcadla připadalo, že se každý den zmenšuje. Její zrzavé vlasy zplihly, a když se na ně už nemohla dívat, raději je vázala do uzlu nebo si na hlavu dávala šátek.

Teď, při chůzi v písku, si uvědomila, že je totálně vyčerpaná. Bavlněná košile se jí úplně promočila a nohy vypověděly službu. Ale dostala se už dost daleko od farmy, až k nějaké vesnici. Vladimír ji určitě vypeskuje za to, že ji mohlo napadnout nějaké zvíře…

Vesnici tvořilo několik chýší umístěných do kruhu a postavených ze spletených prutů, které byly oplácány blátem. Na prutech spočívala slaměná střecha. Teprve nyní si uvědomila, že s sebou chtěla vzít sladkosti. Když jeli autem z Harare, zdál se jí africký venkov přelidněný, odevšad vybíhaly děti a skákaly jim do cesty. V téhle vesnici však nikdo nebyl, což si nedovedla vysvětlit. Uprostřed kruhu bylo ohniště, z něhož se kouřilo. Tak přece nějaké známky života! Eva měla nejasný pocit, že ji z chýší sledují páry očí, a přemýšlela, jak jejich majitele vylákat ven. Na třech kamenech byl usazen očouzený kotlík, v němž se něco vařilo. Eva popošla blíž a marně se snažila zachytit vůni vařeného masa. Vonělo to ale zeleninově, byla to taková nakyslá vůně, taková dřevnatá. Jakmile tu vůni Evin nos poprvé zachytil, rozhoupal se jí žaludek. Když se naklonila blíž k hrnci, štiplavý pach ji naprosto paralyzoval. Žaludek jí začal vibrovat a změnil se ve skákající kouli. Eva se ale jako smyslů zbavená nakláněla nad kotlík tak nízko, až začala dávit. Když zjistila, že dávivý reflex i proud žaludečních šťáv už nemůže zastavit, ucítila, že hrudí se jí naopak šíří pocit štěstí. Nevolnost se konečně dostavila, a to byla ta nejúžasnější zpráva desetiletí. Okamžitě se do tohoto pocitu zamilovala a všechno se kolem ní roztančilo. Teprve teď se život dostal do správných kolejí.

Potom to šlo ráz na ráz. V kotlíku ještě stačila zahlédnout podivné zelené koule plovoucí v ještě odporněji vypadající nazelenalé kašovité hmotě a pak začala přímo do něj zvracet. Proud zvratků zasáhl také doutnající oheň, který jí do očí vehnal štiplavý kouř. Evě při tom podjely nohy a upadla, přičemž hlavou narazila na držadlo kotlíku. Na chvíli ztratila vědomí a vzápětí ucítila, jak ji něčí ruce táhnou od ohniště do přítmí chýše. Dívaly se na ni dvě laskavé oči plné smutku. Teplé ruce se ji snažily uložit na podlahu chýše. Eva se ale vytrhla, protože musela tu zprávu sdělit co nejdřív Vladimírovi.

„Femibion, Nosifol, Utrogestan,“ vyhrkávala jména léků, zatímco dusala po písku zpět na farmu. Zastavila, aby se vydýchala. Pohlédla na oblohu. „Díky, s léky je teď amen,“ zašeptala.

Vladimír byl člověk těsně spojený s přírodou a prosazoval přirozenost i v početí dítěte. Odmítal jakoukoliv jinou možnost přesto, že se Evě čtyři roky nedařilo otěhotnět. Nebylo to proto, že by spolu v posteli netrávili hodně času. Vladimírovo tělo bylo dokonale vyrýsované a sexy. V poslední době býval v posilovně každý den a popíjel koktejly, aby se dostal do ještě lepší formy. Odpověď na otázku, proč se nedaří mít dítě, pro něj byla jasná. Když jej Eva prosila, aby šel na kontrolu i on, protože její testy ukazovaly, že všechno je v pořádku, vždycky před ní shodil tričko a zatnul některý ze svalů. „Tady máš to svoje potvrzení,“ smával se. Když Eva i přesto naléhala, zavrčel: „Dej se do kupy. Je to psychická bariéra, máš nervy v kýblu.“

Eva mu musela dát za pravdu a připustit, že se z ní stal uzlík nervů. Čím déle se jí oplodnění nedařilo, tím více jej chtěla. Pak se její život smrskl na dva dny v měsíci. Na ty dva plodné dny. Když už pak pobývala jen v posteli, snažila se v nich vždycky vstát, namísto noční košile navléknout hezké šaty, učesat se, přetřít si rty rtěnkou a chovat se tak, jak to měl Vladimír rád. Současně si neustále měřila teplotu v pochvě, a když se teplota zvýšila, znamenalo to, že přichází ovulace a že je třeba jednat. To se pak snažila, aby se s Vladimírem milovali i třikrát denně. Vždycky po milování dala nohy nahoru, aby semeno pěkně steklo hluboko do pochvy a spermie se dostaly k vajíčku. Netrvalo dlouho a Vladimír její taktiku prohlédl.

„Nejsem pokusný králík,“ ucedil pokaždé, když jej začala svlékat. Zpočátku neprotestoval, protože si v posteli vždycky dobře rozuměli. Později ale začala mít pocit, že si to odbýval jako povinnost. Zatímco balancovala s nohama nahoře, rychle se oblékal.

„Jdu zkontrolovat Samsona, ty jeho noční výkyvy tělesné teploty se mi nelíbí,“ zabručel a pod podobnými záminkami mizel do noci. Teď to ale bude jiné, teď bude matkou jeho dítěte, konečně získá jeho respekt a dostane se jí dodatečně všech něžností i s úroky.

„Zabralo to, zabralo to,“ doslova zpívala do žhnoucího vzduchu. Zoborožec přízemní, jejž vyrušila, začal dutým monotónním hlasem upozorňovat na svou přítomnost. Obrovský černý pták s nafouklým červeným voletem, který létal jenom v nejzazších případech, jí připomněl hluboký hlas toho protivného psychologa. Neustále se jí vyptával na to, co by vlastně chtěla ona, a Evu to obtěžovalo, protože to bylo tak jasné. Vladimírova práce byla kolem nosorožců ve Dvoře Králové. Vladimír ustoupil a na Evino naléhání, že Dvůr Králové je příliš malé město na provozování novinařiny, nakonec koupili byt v Hradci Králové. Evě se tam skutečně povedlo velmi rychle získat práci v regionální redakci celostátního deníku.

„Já nemyslím, kde bydlíte, ale co skutečně chcete vy,“ nedal se odbýt ten nerudný odborník na lidskou duši. Bylo to přece jasné, chtěla dítě a chtěla ho s Vladimírem. V jedné věci měl ten otitulovaný stařík pravdu: naordinoval změnu prostředí, která skutečně pomohla. Zoborožec dál přizvukoval do kroku. Eva by si přála, aby měla víc času na pozorování africké přírody, protože ji teď, po dobrém začátku, začala opravdu zajímat. Spěchala ale za Vladimírem, který už by měl být zpátky, aby mu radostnou novinu rychle sdělila.

Jenže Vladimír měl místo nového života plno práce se smrtí. Byl teď jediným bělochem ve skupině a všechny oči se upíraly k němu. Proto vyskočil na korbu landroveru, aby převzal velení.

„Wallace je mrtvý,“ řekl důrazně do nočního ticha a přejížděl očima po tvářích černých stopařů. Něco tady ale nehrálo. Sloni se mohli k táboru neslyšně přiblížit, protože se rychle pohybovali na chodidlech opatřených mechovými polštářky. Nechápal ale, proč šli rovnou po Wallaceovi. Sloni, jak je znal ze ZOO, se před útokem snažili svého protivníka zastrašit. Mávali ušima, hrabali pravou nohou a vířili prach. V noci ale jako by šli skoro najisto. Wallace byl zkušený stopař a Vladimír byl přesvědčený, že by jakékoliv varování ze strany slonů stoprocentně vytušil. Přeživší stopaři se tvářili vystrašeně, ale žádný z nich neklopil oči.

„Musíme počkat, až se rozední, pak se hned vrátíme zpátky na farmu.“

Ostatní souhlasně přikyvovali. Vracet se v noci, zvlášť když věděli, že někde v okolí se pohybuje rozzuřené sloní stádo, nebyl dobrý nápad. Jenže sloni se nerozzuří jen tak. Proto Vladimír okamžitě seskočil z korby a zapnul dálková světla mířící na jejich tábořiště, kde ještě před hodinou spokojeně a vyčerpaně oddechovali. Reflektor se zabodl i do hmoty Wallaceova spacáku, v němž bylo jeho tělo. Nikdo neměl odvahu se po Vladimírovi podívat dovnitř. Jemu stačil jeden pohled a rychle jej zase zavřel. Krev už ale začala spacákem prosakovat, a tak nemohl váhat.

Znovu vyskočil na korbu: „Pod vedlejším mopane zbudujeme provizorní tábořiště, kde přečkáme noc. Všichni teď půjdou k autu, jednoho po druhém čeká osobní prohlídka. Ten, koho prohlédnu jako prvního, založí oheň. Ostatní mohou k ohni přejít až poté, co je prohlédnu. Pak zkontroluji tábořiště.“

Mezi stopaři se ozvalo souhlasné zabručení. Vladimír vycítil, že ani oni nepovažují Wallaceovu smrt za normální. Jenže je potřeboval přitlačit, aby se v jednom z nich zvedla vlna hněvu nebo alespoň pocit nevolnosti či špatného svědomí: „Ti, kdo mají před prohlídkou, obklopí Wallaceovo tělo. Myslím, že lvům to bude chvilku trvat, ale hyeny můžeme očekávat téměř okamžitě.“

Stopaři opět zamručeli, ale už v tom bylo cítit nepohodlí, protože stát nad neforemným krvavým pytlem, který byl ještě před chvílí jejich předákem a který nyní už ani tvarem nepřipomíná lidské tělo, už pro ně tak samozřejmé nebylo. Jenže Vladimír potřeboval, aby se viník prozradil nebo aby alespoň jeden z nich promluvil.

Byl si také jistý, že odpověď na noční útok se skrývá v zavazadlech stopařů. „Admire, pojď první a vezmi si s sebou i svou tornu,“ pokynul stopařovi po své pravici. „Na co to je?“ zeptal se jej, když v jeho torně našel zvláštní kleště. „Na přestříhávání drátů,“ odpověděl stopař klidně.

Když přišel na řadu Big Brain, začal se nekontrolovatelně třást. V jeho zavazadle nalezl obrovský nůž, ten, jímž tak obratně stáhl chocholatku. Vladimír si nůž prohlížel, rozhodně to nebyl exemplář, který se dal koupit v jakémkoliv železářství. Big Brainovi vyrazily na čele krůpěje potu, ale Vladimír z nože zatím nedokázal nic vydedukovat. Když jej vyzval, aby přinesl i zavazadlo patřící Chamunorwovi, Big Brain samou nervozitou skoro zakopl. Vladimír nejprve vytáhl ze zavazadla mobilní telefon, příliš kvalitní a drahý na používání v buši.

„Na co potřebuje tak drahý mobil?“ zeptal se Big Braina. Ten ze sebe nedokázal vypravit ani slovo. Pořád se třásl.

„Signál chytneme jenom na kopci, ale člověk musí mít kvalitní mobil, aby vůbec něco slyšel,“ přispěchal na pomoc Admire.

Pak Vladimír vytáhl otevřenou skleněnou dózu bez víčka. „A na co Chamunorwa potřebuje toto?“ Big Brain vypadal na hranici zhroucení. „Nechceš mi něco říct?“ udeřil na něj Vladimír, ale Big Brain jen klopil oči k zemi.

Hodiny do svítání ubíhaly velice pomalu. Když se konečně rozednělo, prošacoval už Vladimír všech sedm strážců a prohlédl i jejich srolované spacáky. Nebyl z toho moc moudrý. Museli se vrátit, ale pamatoval si jen, že farma ležela pod hřebenem, který byl porostlý trnovníky.

„Neznám to tady, kudy se jede zpátky?“ Už nehrozilo, že by zpátky šlapali vedle auta. Kontrola pytláckých ok bude muset počkat.

„Nejlepší bude, když pojedeme zpátky ve vlastních stopách. Lépe se vám pojede, i když teď budete mít lidi na korbě. Ráno je písek vlhký a kompaktní, lépe se v něm jede,“ navrhl Big Brain, který mezitím nabyl ztracenou rovnováhu. Vladimír po něm nedůvěřivě střelil pohledem, ale dávalo to smysl, musel plně naložené auto dostat zpátky. Wallace by to tak určitě udělal. Když Vladimír startoval auto, znovu přejel pohledem hřeben. Právě ten hřeben s neproniknutelnými houštinami mu pořád vrtal v hlavě. Vzal si dalekohled. Zdálo se mu, že na hřebeni je v trnovnících tmavé místo, mohla to být vyšlapaná stezka. I když by sloni našlapovali tiše a přišli z písčitých plání, určitě by alespoň jeden z nich šlápl do šustivých závějí spadaných listů mopane a přinejmenším jeden ze stopařů by se probudil. Proto počkal, až všichni naskočili, ale místo aby se pustil po písčitých stopách dopředu, začal couvat. Admire zakřičel: „K farmě musíte jet dopředu!“

„Já vím,“ zahučel Vladimír do motoru, který už řval na plné obrátky. Využil jejich vlastní stopy v písku k tomu, aby získal na písčitém terénu rychlost.

„Všichni se držte!“ křikl okénkem dozadu a vjel do kamenité stráně. Neznal ještě jízdní vlastnosti landroveru, ale hned pochopil, že auto si s obtížným terénem dokáže hravě poradit. Přisálo se na pahorek a umožnilo mu jet pomalu, ale jistě strmým terénem. Konečně to místo zahlédl. V trnovníkovém houští prosvítala běloba zlámaných větviček, a když k němu se řvoucím landroverem zamířil, díval se najednou do ústí tunelu.

„Všichni sklonit hlavy!“ zařval zase dozadu, ale nemusel, všichni stopaři pozorně sledovali okolí a sami se přitiskli k podlaze. Tunel v neproniknutelných houštinách vypadal jako dálnice. Vladimír se opět ptal, proč se sloni nezastavili a nepopásli na šťavnatých větvičkách, ale proč se hnali dolů trnovníkovým porostem jako nezastavitelný tank.

Byli už asi v polovině cesty k vrcholu hřebene, když tunel náhle skončil. Vladimír ještě stačil zahlédnout několik menších tunelů v okolním křoví, které se sbíhaly přímo před nimi. Zřejmě je vyšlapali jednotliví sloni postupně se šourající ze všech stran na jedno místo, odkud se vzápětí pustili úprkem dolů. Rychle šlápl na brzdu, protože houštiny už byly příliš husté a hrozilo, že v nich stopaře na korbě zraní. A tady byla, jáma vykopaná na mýtince, velmi čerstvá a hluboká zhruba metr a půl. Evidentně posloužila jako past, a zatímco si ji Vladimír zblízka prohlížel, stopaři se shromáždili kousek vedle kolem hromady pomerančů rozšlapaných po zemi a vzrušeně diskutovali.

Past nebyla určena pro slona, protože byla mělká. Slon se z ní mohl dostat, sice s obtížemi, ale dokázal by to. Na dně pasti však Vladimír zahlédl něco bílého a poslal jednoho stopaře do jámy. Stopař z ní s námahou vyzvedl armádního ježka, těžké železné pláty osázené hroty, které se hojně používaly na silničních zátarasech. Na hrotech byly kusy tkáně, jak si sloni, kteří se do pasti dostali, poranili chodidla.

Vladimír pak obrátil svou pozornost k pomerančům a pochopil, proč jsou z nich stopaři tak rozrušení. V nejbližším okolí žádný pomerančovník nerostl. Pomeranče tam zřejmě někdo dal proto, aby zvíře nalákal do pasti. Vladimírovi se sevřelo srdce, Samson a Kabiré byli po pomerančích jako diví. Pořád mu ale nebyla jasná spojitost mezi náhlým útokem slonů a hromadou pomerančů mezi trnovníky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední nosorožec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.