České vydání recenzovala MUDr. Marie Kuklová.

Původní německé vydání:

Sucht – Hintergründe und Heilung. Abhängigkeit verstehen und überwinden

Copyright © 2008 Schwabenverlag AG, Patmos Verlag, Ostfildern

České vydání:

Translation © Petr Babka, 2015

© Portál, s. r. o., Praha 2015

ISBN ePUB 978-80-262-0956-0

ISBN Mobi 978-80-262-0957-7

Život nás nutí vypořádávat se s tím, čím jsme ve svém nejhlubším nitru.

Dalajláma

Závislost je nevyléčitelná nemoc.

Co se vyléčit dá, jsou rány, které nemoc uštědřila, a duševní zranění, jež chorobnou závislost způsobila.

Heinz-Peter Röhr

Úvod: chorobná závislost – nemoc žízně

Závislost je nemoc žízně. Otázka zní: po čem člověk žízní? A hlavně: proč je jeho žízeň neutišitelná? Samozřejmě jde o žízeň po náklonnosti, lásce, uznání a ocenění. Čím méně je člověk schopen uhasit tuto žízeň, tím více žízeň sílí. Nejlépe můžeme problém takové žízně či hladu přirovnat k problému díry zející v nitru, která se nedá vyplnit. Ať do ní dáme cokoli, zaplní se jen zdánlivě, vždy se znovu zase rozevře a ještě větší než předtím. V konzumní společnosti se ji lidé snaží zaplňovat nejrůznějšími aktivitami. Nejen drogami, nejen alkoholem se pokoušejí odstranit svou nespokojenost. Zkoušejí spousty jiných „prostředků“, a žádný z nich nakonec nevede ke skutečnému uspokojení. Můžeme zde uvést všechno, co souvisí s konzumem: cestování, auta, oblečení, elektronika, počítače, internet, sex, práce, úspěch, uznání, pochvala – v takovém seznamu bychom mohli po libosti pokračovat. A nakonec bychom museli říci, že žádná z těchto činností nevede skutečně ke spokojenosti, pokud je v osobnosti hluboce usídlena ona vnitřní žízeň. Určité činnosti snad mohou člověka od jeho vnitřní nouze nakrátko odvrátit. Brzy se však opět objeví nespokojenost a vnitřní prázdnota – a hledání začíná znovu. Závislí lidé jsou nositelé symptomů závislé společnosti, která nedokáže skutečně ukojit svou žízeň. Závislí lidé nám mají co říci, můžeme se od nich učit.

Problém chorobné závislosti najdeme ve všech společenských vrstvách. Některé skupiny jsou jím postiženy silněji. K těm patří nejen ti, kdo jsou na dolním konci škály společenského uznání, ale v mimořádné míře také extrémně úspěšní lidé, jako jsou popové hvězdy nebo příslušníci high society. Nezáleží ani na inteligenci. Závislost hrozí každému.

Problém vnitřní prázdnoty se chorobnou závislostí jen zhoršuje, takže je nanejvýš důležité najít cestu, která by vedla ke spokojenosti. Mnozí závislí, kteří zažívají recidivu, říkají, že předtím sice byli „čistí“, ale spokojení nebyli. Žízeň v nich trvala a navíc byli zklamaní. Jejich život určovala zášť a sebenenávist.

V této knize předkládám úvahy o tom, jak je možné dojít k hlubší spokojenosti. Jak se může povést akceptovat chorobnou závislost, nemoc, kterou mít nikdo nechce? Jak se může podařit jí porozumět? Jak chápat recidivy a jak se jim vyhnout? A nakonec: Jak je možné mít z této nemoci užitek?

Kniha je určena všem, kdo se chtějí vypořádat se svou chorobnou závislostí. Možná jsou právě ve fázi detoxifikace nebo odvykání, jsou členy svépomocných skupin nebo by chtěli prohloubit své porozumění chorobné závislosti. I lidé, kteří žijí v abstinenci, ale jsou ve své situaci nešťastní, by snad mohli v této knize najít odpovědi nebo poznat nové perspektivy.

Rodinní příslušníci – to jsou ti, na něž se přitom zapomíná a kterým se nerozumí. Ostatně oni sami si nerozumějí. Připadají si jako v mlze a mnohdy nejsou schopni realisticky posuzovat vlastní situaci. Také těmto lidem by předložená kniha měla dát odpovědi aspoň na některé z jejich naléhavých otázek. Závislým může v Německu pomoci léčebný systém, který je nejlepší na světě. Ale nabídka terapeutické pomoci pro členy jejich rodin je dosud nepatrná, až mizivá. Sami rodinní příslušníci však zároveň nebývají ochotni připustit, že by potřebovali terapii. Často si myslí, že jejich problémy se „vyřeší“, když závislý člen rodiny přestane užívat svou návykovou látku. Ovšem spoluzávislost je choroba právě tak jako závislost. I ona vede ke ztrátě podstatných kvalit osobnosti. Mnozí spoluzávislí lidé ztrácejí nejen životní lehkost, ale také schopnost milovat. Jejich terapie vyžaduje stejnou intenzitu jako terapie samotné závislosti.

Doufám, že touto knihou mluvím z duše leckterému závislému člověku, který dlouhá léta abstinuje, a že tomu, kdo se právě začíná zabývat svou chorobnou závislostí, poskytuji vodítko, jež mu pomůže v těžké době.

Jednotlivé kapitoly vznikly na základě práce při skupinové terapii, kterou už mnoho let provádím na odborné klinice ve Fredeburgu. Cílem knihy je podat potřebné informace pacientům, kteří po fyzické detoxifikaci pokračují v dlouhodobé odvykací léčbě. Tyto informace je mají připravit na život v abstinenci. Jde však také o dialog. Jaké otázky zaměstnávají závislé lidi? Jaké typické potíže musejí zvládat? Jednotlivé kapitoly jsem psal tak, aby byly srozumitelné samy o sobě. Přesto doporučuji důkladnou četbu celé knihy. Občas se něco opakuje – to je záměrné opakování za účelem prohloubení. Chtěl bych poděkovat svým pacientkám a pacientům, od nichž jsem se mohl neustále učit. Své milé ženě Annemii děkuji za přepracování rukopisu, který tím na mnoha místech získal srozumitelnost a čtivost.

Bad Fredeburg, září 2007

Heinz-Peter Röhr

I malými krůčky (a možná jen jimi) můžeme urazit dlouhou cestu.

1Smrt a zmrtvýchvstání – život s chorobnou závislostí a spoluzávislost

Stát se chorobně závislým člověkem je hluboké zranění osobnosti, které způsobuje bolestnou ránu. Tu je třeba vyléčit.

Tvrdé rány osudu se dají opravdu zvládnout jen díky procesu truchlení.

Léčba závislosti je náročná a příliš často bohužel zůstává neúspěšná. Většina závislých na následky své choroby zemře.

V této knize se pokouším jednak porozumět ztroskotávání mnoha závislých lidí, jednak ukázat cestu, která vede ke spokojené střízlivosti. Pro lepší poznání této cesty se budeme nejdříve zabývat procesem truchlení v případě smrti blízkého člověka. Těžké osudové rány a hluboká zranění můžeme zvládnout jedině truchlením, tedy zpracováváním smutku. Rovněž chorobná závislost představuje takové zranění. Způsobuje vnitřní ránu, která se musí vyhojit. Až příliš často se proces hojení nezdaří vůbec, nebo se podaří jenom nedokonale. Pak můžeme očekávat recidivy do závislostního chování, nové trápení a další sebezraňování.

Chorobně závislý člověk o něco přišel: Ztratil svou neporušenost, pocit vlastní hodnoty, sebeúctu a důstojnost. Ve fázi aktivní závislosti je morálně mrtvý, všechno pro něj ztrácí smysl, vše je prázdné a mučivé. Člověk může být mrtvý zaživa, když totiž dokonale podlehne návykové látce. Existuje mnoho paralel mezi zvládáním chorobné závislosti a ztrátou milovaného člena rodiny. Fáze, jimiž je nutno projít, sledují tentýž vzorec.

Proces truchlení

První fáze: popření

Když nečekaně zemře milovaný člověk, první reakcí rodinného příslušníka je obvykle popření. Člověk to „nebere“, nechce o tom vědět, nechce to vnímat, nemůže to pochopit. Členové rodiny nepřijímají nevyhnutelnost situace. Snaží se bránit neodvratné skutečnosti. Šok je příliš silný a bolest příliš hluboká, než aby dokázali situaci skutečně pochopit a emočně ji akceptovat. Připadá jim např., jako by zemřelý už už vstupoval do dveří nebo jako by se ho mohli na něco zeptat. Často se popisuje, jak jsou členové rodiny navenek úplně klidní, nevyjadřují emoce, jsou jako zkamenělí nebo jako v transu. Jiní se zase snaží nějak odvracet pozornost – uklízejí, rozesílají smuteční oznámení, dělají něco víceméně mechanického. Vědomí je přetíženo skutečností náhlé smrti, takže popření je pochopitelná a užitečná reakce. V psychoterapii se tomu říká „obranný mechanismus“. Právě to, že je před pohřbem nutno zařídit spoustu věcí, nedovolí členům rodiny, aby se zastavili, a tak jim to pomáhá v popření.

První fáze procesu truchlení se tedy vyznačuje popřením. Vědomí se brání před přetížením, to je normální lidská reakce. U popření však nelze setrvat, to se děje jen ve vzácných případech. Obvykle nastává další fáze, která se vyznačuje bolestí, zoufalstvím a vztekem.

Druhá fáze: bolest, zoufalství a vztek

Ztráta poznenáhlu začíná získávat rysy. A pak už se popírat nedá. Je to tak, jak to je. Bolest, vztek a bezmoc jsou nesmírně silné. Dostavuje se nikdy nepoznaná bolest, zachvacující pocit, jenž je případně spojen i s úzkostí a strachem z šílenství, protože bolest je nesnesitelná. Mnohdy teprve po pohřbu propuká hluboké zoufalství a bezútěšnost. Z života jako by se vytratila všechna radost. Ať se děje cokoli, je to šedivé a nemá to smysl. Truchlícímu člověku nechutná, nic ho nemůže utěšit. Nebo se naopak začne bez výběru cpát, aby se otupil.

Mnozí pozůstalí si uvědomují bolest, ale myslí si, že nemají vztek. Jenže vztek patří k normálnímu procesu truchlení. Proč mě opustil(a)? Kdo by mohl něco takového připustit? Takový nelidský požadavek nemůžu akceptovat! I hluboce věřící lidé se přou s Bohem; někdy mají takový vztek, že se od svého náboženství úplně odvrátí. Vyjádřit vztek je pro zvládnutí smutku nutné a důležité. Každá zásadní ztráta je spojená se vztekem, který se dere k projevu. Velice působivé je pozorovat to u původních obyvatel Tichomoří. Jsou považováni za mimořádně šťastné lidi, kteří znají starou formu truchlení. Když zemře blízký rodinný příslušník, dejme tomu partner, smutek trvá tři dny. Po tři dny a noci pozůstalí ze všech sil křičí a pláčou. Excesivně projevují svou bolest, vztek a smutek. Následuje katarze, osvobození. Jen díky tomu je pochopitelné, že se tito lidé mohou čtvrtého dne opět ženit a vdávat. Západní člověk něco takového nechápe. V naší kultuře je pravděpodobnější jiný problém: že se smutek stane setrvalým problémem, protože ho neumíme ukončit. Mnoho lidí si netroufá projít všemi fázemi smutku, a tak jejich city a pocity takříkajíc uvázly. Tito lidé před vztekem a bolem couvají. Proto smutek zůstává jejich trvalým problémem. Naší dnešní společnosti můžeme klidně diagnostikovat latentní depresi. Vždyť mnoho pocitů nedává opravdově najevo a prožívá je pouze povrchně. Následkem bývá prázdnota a nuda, které jsou určující pro život mnoha lidí. Proto má mimořádný význam zpracovávání smutku.

Třetí fáze: zpracovávání smutku

Zpracovat smutek znamená projít bolestí. Mnoho lidí má ke smutku a truchlení narušený vztah. Ve společnosti, která se fixuje na vtípky, legraci, zábavu, požitek a konzum, jako by smutek byl nepatřičný. Vyhýbáme se utrpení, a proto je možné považovat takřka za typické, že pro smutek a truchlení u mnoha lidí není místo. Smutek se tabuizuje. To znamená, že se nesluší být smutný a dávat to najevo druhým lidem. Smutek je soukromá věc, s níž se ostatní nechtějí a nemají konfrontovat. Projevy účasti obvykle nepřekračují rámec frází. Mnozí koneckonců nevědí, co by vlastně měli říkat. Mají pochybnost, jestli nejsou k pozůstalému příliš důvěrní. Nemám vlastně cítit jako provinění, že se ještě dotýkám bolesti ze ztráty, když se vyptávám nebo vyjadřuji účast? A tak je lepší a jistější se smutku vyhýbat a takového tématu se vůbec nedotýkat. Truchlící má být silný, rychle překonat ztrátu, a tím zabránit tomu, že by svou bolestí zatěžoval nebo obtěžoval druhé.

Můžeme se ptát, k čemu vlastně člověk pocit smutku potřebuje. Není lepší smutek prostě ignorovat a vytěsnit? Jednou kdosi řekl, že smutek je cena za lásku. S tím je možné souhlasit, neboť smutek je jedním ze základních pocitů. Teprve schopnost truchlit z nás dělá lidi. K životu patří umírání, rozloučení a nový počátek. Schopnost truchlit je předpokladem šťastného života. Kdo je schopen projít smutkem a dojít k přitakání bolesti, ten se osvobozuje pro nové zkušenosti, vztahy, dobrodružství a objevování nového smyslu.

Je nezbytné, aby člověk svému smutku dopřál čas. Jen tak si jeho život udrží hloubku a základ. Smutek trvá různě dlouhou dobu, ale vždy tak dlouho, jak je potřeba. V dalším textu bych čtenáře rád upozornil na několik aspektů, které poskytují orientaci v procesu truchlení.

Hlavní je toto upozornění: K smutku se musíme postavit čelem. Je např. správné umístit v bytě podobiznu zemřelého, abychom byli nuceni dívat se na ni. Kdo se před smutkem snaží utíkat, zjišťuje, že smutek stále znovu uniká vytěsnění jako temné mračno. Nezvládnutý smutek zůstává, trvá léta, někdy i celá desetiletí, a může se stát, že vůbec není zpracován. Přistoupit k vlastnímu smutku aktivně je pro mnoho lidí těžké, připadá jim to nesnesitelné nebo nesmyslné. Lidé se nechávají zastrašit úzkostí ze silného smutku a vyhýbají se všemu, co by jej mohlo posilovat.

Truchlící potřebují útěchu, přestože je většinou utěšit nelze. Nejlepší útěcha přichází od toho, kdo truchlícímu opravdu naslouchá. Naslouchat je jediná účinná metoda, jak být truchlícímu po boku. Neměli bychom ho poučovat, neměli bychom se snažit ukrátit proces truchlení a neměli bychom dávat rady. Také není vhodné prohlašovat, že všechno chápeme. Vždyť kdo by mohl skutečně chápat, co se v truchlícím člověku děje. Pro truchlící, např. pro rodiče ve smutku, je zraňující, když jim někdo tvrdí, že chápe jejich bolest.

V této souvislosti má smysl upozornit na truchlící děti. Rodiče často těžce nesou, když je jejich dítě smutné. Snaží se odvrátit jeho zájem, odškodnit je, třeba dárky nebo sladkostmi. Vlastní děti ať neprožívají bolest. To je většinou chybné počínání, neboť děti se musejí učit truchlit. Potřebují rodiče, kteří vynaloží čas, aby jim naslouchali a provázeli je procesem truchlení. Již tehdy bývají děti špatně směrovány. Smutek není nemoc, je to proces, který je třeba zvládnout a který náleží ke každému životu. A smutek dospělých se nijak podstatně neliší od smutku dětí. Zde platí Ježíšova slova: „Nebudete-li jako děti…“ Od dětí se můžeme učit truchlení. Když malé dítě zažije něco zlého, rozpláče se, běží k matce a ta je vezme do náruče. Dítě o té hrozné události opakovaně vypravuje, matka dítě drží, naslouchá a utěšuje. Když dojde ke katarzi, k abreakci bolestných a zúzkostňujících pocitů, dítě se zhluboka nadechne – a rozběhne se zpátky na hřiště, kde je čekají nová dobrodružství.

Pomoci může svépomocná skupina truchlících, v níž se lidé scházejí, aby zvládali smutek a vzájemně si byli oporou. Možnost mluvit o své bolesti je ten nejlepší způsob, jak si ulevit. Zpočátku se bol může zdát tak velký, že pro něj nenacházíme slova. Ale ta nejhorší chyba spočívá v tom, že se člověk ve smutku se svou bolestí izoluje. Vybuduje kolem sebe pevnou zeď a nikoho k sobě nepustí. V takovém případě se často nabízí otázka, jestli dochází k léčivému zpracovávání smutku. Převládají pak pocity roztrpčení, zášti a vzteku na zlý osud. V takovém stavu však není možné vykoupení. Jsou slzy vzteku, a jsou slzy smutku. V slzách vzteku vždycky vězí zápor: Ne, to se nemělo stát; ne, já nechci, aby to bylo tak, jak to je. Následkem tohoto záporu je vždy ulpění, uváznutí.

Někdy jsou lidé na zemřelém emočně závislí. Myslí si, že sami žít nemohou, a možná se v nich rozvíjí patologický, chorobný smutek. Propadají se do nejhlubšího zoufalství. Nemohou uvěřit, že by někdy mohli překonat tuto ztrátu. Mají deprese, vznikají u nich psychosomatické nemoci – nebo potíže se závislostí. V těch případech je nutná psychoterapeutická pomoc.

Někdy smutek nekončí celá léta. Právě to, že se člověk nedokáže vyrovnat se smrtí druhého, prozrazuje emoční závislost. Pozůstalý se od zemřelého nedokáže odloučit, rozloučit se s ním – příliš ho potřeboval ke svému životu. Ztráta je tak podstatná, že je něčím, co vlastně vůbec nemá být. Co se mělo udělat, aby se jí zabránilo? Který lékař, která nemocnice by bývala schopna milovaného člověka zachránit? Stále znovu vyvstávají tyto a podobné otázky, ale skutečná odpověď na ně neexistuje. Zdánlivě je pořád lepší zabývat se dál takovými otázkami než vyrovnat se s nezvratnou skutečností.

Čtvrtá fáze: integrace

Truchlení je proces završený integrací. Jak člověk dál a dál prochází smutkem a utrpením, pozvolna dochází k „ano“. Jinými slovy, rostoucí měrou akceptuje, že zemřelý už nežije.

Už chápe, že s ním stále může být v kontaktu, např. tím, že vede vnitřní dialog, který ho utěšuje a pomáhá mu. Ve vnitřním rozhovoru může se zemřelým třeba probírat své problémy. Objevuje se jasnost a blízkost; trvá hluboký pocit sepětí. Zemřelý nenávratně žije v srdci pozůstalého. Láska neskončila, naopak teď osvobozuje. Na srdci už není těžko, ale lehko. Zemřelý získal své místo v srdci truchlícího. Život plyne dál a zpracování smutku přispělo k větší hloubce života pozůstalého.

Smutek nás nevyhnutelně přivádí k ústřednímu tématu vlastní smrtelnosti. Vytěsňování strachu z vlastní smrti je znakem naší kultury. Téměř každý má strach z vlastní smrti a jen málokdo se jím skutečně zabývá. Přitom má mimořádný význam, abychom si vytvořili vnitřní představu o tom, jak by to mohlo být po smrti. Duše bude dál existovat i bez těla. Ale jak to přesně bude, nikdo neví. Jen ten, kdo zemřel již za života, tedy už nemá strach ze smrti, může skutečně žít. Bude se snažit dát životu smysl, jak nejlépe umí a dokáže. Jen smrtí získává život hodnotu a hloubku.

Z těchto několika vět je zřejmé, že naděje existuje. Ale jen člověk, který svou bolest vědomě akceptuje, ji může také zpracovávat a nakonec i překonat. To je základní princip života. Vždyť vyhýbat se bolesti vede nakonec k ještě větší bolesti.

Konfrontace se smutkem a zpracováváním smutku zde má upozornit na nezbytné kroky, které musí udělat i chorobně závislý člověk, aby integroval svou nemoc. Paralely jsou zřejmé.

Uzdravování závislého člověka

První fáze: popření

Nejhorším nepřítelem chorobně závislého člověka není návyková látka, nýbrž popření. Závislý člověk trpí životu nebezpečnou chorobou, kterou je možné dostat do klidové fáze jedině absolutní abstinencí od návykové látky. Pro alkoholika je model „kontrolovaného pití“ v praxi nepoužitelný a stejně je to i v případě ostatních závislostí. Téměř všechny závislé lidi tyto pokusy dříve či později zavedou nejen zpátky do destruktivních stavů, ale dokonce do ještě většího teroru závislosti.1

Prvním krokem léčby závislosti je detoxifikace. Většina závislých nemůže k abstinenci dospět bez lékařské pomoci. Tu a tam se sice podaří, že se někdo stane abstinentem bez pobytu v nemocnici; za normální však musíme považovat, že chorobně závislý člověk zpočátku nedokáže uznat, že je nemocný. Ačkoli u něj lékaři a terapeuti opakovaně zjišťují závislost na návykové látce, on tomu nechce věřit. Obvykle je zapotřebí mnoha recidiv, detoxifikací a odvykání, aby člověk nahlédl, že je nemocný. Dávno je mu jasné, že je chorobně závislý, jenže pro něj nemůže existovat to, co být nesmí. Dostat nálepku „závislý“ je urážlivé, zraňuje to čest a pokořuje. Jak ho teď budou hodnotit členové rodiny, přátelé, kolegové v práci, sousedé atd.? Popření je pochopitelná reakce na krutou pravdu, která je pro každého zpočátku nepřijatelná.

V chronické fázi chorobné závislosti se život závislého dramaticky mění. Jeho psychický stav je stále labilnější. Myšlenky se téměř výlučně točí kolem návykové látky. Člověk stále hůře zvládá konflikty. Například už ani neotvírá poštu. Klesá jeho pracovní výkonnost, i když to nechce vnímat. Nakonec se závislý člověk psychicky zhroutí. Může přijít pocit nesmyslnosti všeho, deprese, morální rozpad, bludné představy. Člověku připadá, že ho pronásledují nejrůznější lidé nebo instituce. Narůstající měrou se izoluje a způsobuje si závažné sociální problémy. Přichází o řidičský průkaz, odvracejí se od něj přátelé a známí a nakonec přichází o práci. Sociální sestup ho může dovést až k bezdomovectví. Mimořádně ovšem trpí partneři a děti chorobně závislých lidí. Jsou zataženi do jejich bídy, do každodenních svárů nebo se stávají obětí násilností či špatného zacházení.

Chorobná závislost extrémně zatěžuje i tělo. S chronickou intoxikací bezprostředně souvisejí četné symptomy: poškození jater a nervové soustavy včetně mozečku, záchvaty křečí, zánět slinivky břišní, delirium, poškození srdečního svalu, máme-li uvést jen ty nejzávažnější. Závislý si stále silněji uvědomuje, že musí něco změnit, ale přesto se dál točí v bludném kruhu. Má hrozný strach z odvykací léčby. Věří, že návykovou látku potřebuje stejně jako vzduch k dýchání. Proto mu ji nikdo nesmí vzít.

Sociální tlak je většinou jediný způsob, jak jej donutit k terapii. Jsou tudíž tři možné důvody toho, že lidé přicházejí na odvykací léčbu:

1. 1.Závislého člověka opustil partner. Stává se, že to závislý zpočátku vnímá jako velké ulehčení. Vždyť teď může svou návykovou látku konzumovat v libovolném množství a nemusí se obávat výčitek. Jenže brzy se jeho situace stává životu nebezpečnou. Závislý zcela ztrácí oporu a vyvstávají v něm existenciální úzkosti. Chce získat partnera nazpět a podrobuje se terapii. Bohužel příliš málo rodinných příslušníků nalezne odvahu postavit závislého před alternativu: buď návyková látka, nebo vztah. Nechápou, že když závislého opustí, on získá šanci.

2. 2.Motivátorem je zaměstnavatel. Když začne být chorobně závislý člověk na pracovišti nápadný (absencemi, alkoholickým dechem, nespolehlivostí, nehodami apod.), může se stát, že mu zaměstnavatel dá na vybranou: Buď ztratí místo, nebo se půjde léčit. Závislé lidi na pracovišti až příliš často kryjí kolegové, kteří to mylně považují za projev solidarity. Nemoc se tím protahuje a šance závislého člověka na uzdravení se zmenšují. Při léčbě se pak závislý člověk většinou zpočátku cítí jako ten, koho přinutili. Ale má možnost změnit motivaci zvenčí ve svou vlastní motivaci.

3. 3.Třetím důvodem toho, že se chorobně závislý člověk podrobí léčbě, je tělesný stav. Závislý cítí, že jde o vše: život bez návykové látky, nebo jistota blízké smrti. Ti závislí, kteří právě jen taktak přežili životu nebezpečné onemocnění, jsou obvykle nejspíše ochotni vstoupit na cestu abstinence.

Proč není snadné akceptovat nemoc, posléze ještě objasníme. K pocitu ztráty osobní důstojnosti, sebeúcty a hodnoty se přidružují některé přitěžující okolnosti, na něž je třeba dávat pozor.

Potměšilost chorobné závislosti spočívá v tom, že závislý člověk, který žije v abstinenci, většinou nemá žádné symptomy. To znamená, že svou nemoc vůbec nevnímá. Žádostivou touhu po návykové látce jako by odvál vítr, tělesné zotavování postupuje. Velmi snadno se teď dotyčný ocitá v pokušení popřít svou závislost! Když někdo přijde o nohu, těžko si může namluvit, že má nohy dvě. Ale chorobně závislý je na tom jinak. Sotva přestane pociťovat svou chronickou nemoc (kterou ještě k tomu nechce mít), je ve velikém pokušení oklamat sám sebe. Proto závislí lidé většinou potřebují několik recidiv, než konečně přistoupí na to, že jsou chorobně závislí.

Závislý člověk tedy musí uvěřit, že nemoc je v něm přítomna i tehdy, když abstinuje a bezprostředně o své nemoci neví. Možná tuto víru momentálně má, ale mohla by se zase vytratit. Proto je třeba neustále ji pěstovat a obnovovat. V tom mají neocenitelnou hodnotu svépomocné skupiny, neboť valnou měrou přispívají k udržování povědomí o nemoci.

Další skutečností, která často vede k recidivě, je to, že každý, kdo je právě v chronické fázi závislosti, ztrácí emoční stabilitu. Větší zátěž nesnese, ani když už se třeba podrobil odvykacímu pobytu. „Psychický aparát“ je příliš poškozen extrémní intoxikací a terorem závislosti. Sebemenší konflikty způsobují přetížení, v němž člověk sahá po návykové látce. Když závislý člověk začne abstinovat, potřebuje obvykle delší zotavení a zajištění, např. pobytem na odborné klinice. Většině závislých se jedině tak podaří vybudovat si schopnost stabilní abstinence a motivaci k abstinenci.

Třetí důvod, o němž bychom se tu měli zmínit, je třeba hledat ve struktuře osobnosti mnoha chorobně závislých. Bývají urážliví a často trpí narcistickou poruchou osobnosti2 (více k tomu viz v podkapitole o narcistní struktuře osobnosti). Ve skutečnosti mají slabý pocit vlastní hodnoty, který však nabývá na síle kvůli nerealistickým velikášským fantaziím. Vydávají se za přehnaně sebejisté a přeceňují svou emoční stabilitu. Právě jim obzvláště hrozí, že se stanou obětí popření. Není vzácné, že narcistická porucha osobnosti je příčinou a základem chorobné závislosti. Pro tyto pacienty je vždy velice těžké akceptovat sebe samé jako chorobně závislé. Připadá jim, že to vůbec nezapadá do jejich představy o sobě samých.

Druhá fáze: zoufalství, zlost a sebenenávist

Jak si ukážeme, s předchozí fází popření těsně souvisí další fáze. Je úplně normální, že závislý člověk přisuzuje odpovědnost za zkrachování sobě samému, a má proto silné pocity viny. Především se na sebe samotného zlobí a dělá si výčitky. „To se nemělo stát! Zlostí bych se nejradši kousl do čela,“ řekl jeden závislý, když se pokoušel vyjádřit své pocity.

Chorobně závislý člověk směruje svou zlost na sebe samotného – nebo hledá viníky.

Závislý člověk si vylévá vztek na vlastní osobě, což je nesmírně škodlivé. Chorobná závislost se nedá vyléčit. Trvá po celý život a je životu nebezpečná. A jak se zdá, podobné je to se vztekem, i ten mnohdy vydrží celý život. Buď jak buď, mnoha chorobně závislým lidem připadá, že není úniku z pocitů viny a zlosti na sebe samé.

Sebevíce se mohou snažit zabývat se jinými věcmi, nemyslet na to nebo dělat, jako by se nic nestalo – dříve či později se začne vztek a sebenenávist rozlévat jako hořká žluč a dlouhodobě kazit jejich životní pocit. Ať jdou kamkoli, ať dělají cokoli, všude je provází zlost.

Častým pokusem, jak se s pocitem viny a zlostí vypořádat, je jejich bagatelizace, což je varianta popření. Závislý člověk nechce vidět rozsah potíží, které má. Dělá ze své konzumace návykové látky jakousi milou zvláštnost, obelhává sám sebe i druhé. Když to všechno není zas tak hrozné, pak přece neexistují žádné pocity viny ani zlost na sebe sama. Taková bagatelizace však končí recidivou. Jak dlouho recidiva potrvá, se nedá říci. Záleží na mnoha okolnostech. Ovšem za každých okolností je to potom ještě horší a pocit selhání je nanovo ještě silnější.

Zlost nad tím, že návyková látka zvítězila, nedává závislému člověku pokoje. Znovu a znovu se pouští do svého zápasu. Jenže závislý člověk musí kapitulovat a ukončit boj s návykovou látkou. Ale to není tak jednoduché, neboť zlosti a pocitů viny se jen tak snadno nezbaví.

Vztek na sebe samotného vyvolává vnitřní tlaky a napětí. Mohou být slabší nebo silnější. Ale i když jsou slabé, přinášejí trvalý problém. Prudká bolest, která po krátké době zmizí, je snáze snesitelná než bolest chronická, z níž jako by nebylo vykoupení. A tak je to i s pocity vzteku a viny. Trvají a mají dlouhodobě škodlivé účinky na osobnost. Vztek se mění v setrvalou zášť vůči sobě. Tato zášť může expandovat a stát se záští ke všemu a každému. Následkem je pak negativistický pohled na svět a odpovídající reakce na ostatní lidi. Tělo je zrcadlem duše, takže setrvalá zlost na sebe samotného může způsobovat různé nemoci, např. rakovinná onemocnění. Nejčastějším onemocněním je ovšem sama chorobná závislost, která se recidivou znovu aktivuje. Nálada závislého je chronicky negativně ovlivněna pocity zlosti a viny. Mnozí závislí lidé se cítí depresivně. Nejsou však skutečně smutní, jsou vzteklí a zoufalí ze sebe samotných. Snaha na tyto pocity prostě zapomenout je neúspěšná.

Pokusem, jak uniknout odpovědnosti, je hledání viníků. Jak můžeme vidět stále znovu, závislí lidé jsou vnitřně přesvědčeni, že jejich nemocí je vinen někdo jiný. Rodiče jsou na řadě jako první. Závislý člověk je odsuzuje za to, že nebyli schopni lásky, že byli nepřítomní, že jednali nespravedlivě, že dávali přednost sourozencům nebo že se provinili jiným způsobem. Mnozí závislí lidé mají rozpolcený obraz rodičů: hodná matka a zlý otec – nebo naopak hodný otec a zlá matka. Více nebo méně vědomě tu jde o pomstu. Závislý věří, že je v právu. Chce se pomstít a vyrůstá v něm vnitřní zloba, které není konce. Aniž to vědí, obracejí tito lidé onu zlost nakonec proti vlastní osobě. Jejich nenávist se mění v sebenenávist; v neposlední řadě proto, že přece sami vzešli z nenáviděné osoby.

Pro jiné závislé se vnitřní instancí, která má pomoci, aby ze sebe mohli shodit odpovědnost, stal partner či partnerka. Pro starší závislé lidi přicházejí jako obětní beránci v úvahu jejich dospělé děti – připadá jim, že se o ně dostatečně nestarají nebo jsou jiné, než se od nich očekávalo. V této souvislosti musíme upozornit na jeden zásadní rozdíl. Ve zpracovávání chorobné závislosti jde o to, abychom porozuměli skutečným příčinám vedoucím nejspíš k závislosti. Přitom může vyjít najevo, že se rodiče provinili, např. sexuální traumatizací nebo špatným zacházením, které trvale obtížilo duši dítěte, a jež tudíž musíme považovat za jednu z příčin vzniku chorobné závislosti. Směrodatný význam tu však má vnitřní postoj. Někdy trvá v terapii dost dlouho, než se člověk dokáže vzdát obviňování druhých. Pak to ale můžeme chápat jako terapeutický „průlom“, zejména proto, že teď půjde o to, aby se sám ujal odpovědnosti za vlastní život a začal pracovat na svých deficitech, resp. zvládat je bez návykové látky. O něco dále se k tomuto problému ještě vrátíme podrobněji.

Závislému člověku připadá, že ho život oklamal. Nedokáže mít rád sebe sama. Uvízl v začarovaném kruhu. Mnohokrát totiž nedostatek sebelásky, pocit vlastní nedostatečnosti nebo nedokonalosti otupil návykovou látkou. Právě tyto nepříjemné pocity ho dovedly k chorobné závislosti. Všechno je to podpořeno tím faktem, že je člověk chorobně závislý. Zkrátka bludný kruh.

Třetí fáze: aktivní zpracovávání smutku a převzetí odpovědnosti

Plakat nad chorobnou závislostí je pro mnoho závislých lidí něco nemyslitelného. Kdo je smutný, ten přece potřebuje útěchu, ale když je chorobně závislý, nemůže ho utěšit nic! A přitom právě v tom spočívá řešení. Závislý člověk zpočátku nemůže pochopit, že zasluhuje útěchu, a možná se raději vrací k svým pocitům viny a k sebenenávisti, protože se mu to zdá jednodušší a logičtější.

Závislí lidé mají obecně potíž s tím, aby dokázali truchlit. Jsou svými vlastními nejpřísnějšími kritiky. Znovu se propadají do druhé fáze, v níž obracejí nenávist a zášť proti vlastní osobě.

Truchlit znamená zabývat se bolestí.

Přirozenou reakcí na bolest je ústup, útěk, izolace. Prvním působivým zážitkem s bolestí je známá situace, kdy si dítě sáhne na rozpálenou plotnu. Každé malé dítě potřebuje takovou zkušenost, aby se napříště chránilo před nebezpečím.

Naší kultuře konstruktivní přístup k bolesti chybí. Všeobecně se podporuje tendence vyhýbat se nepříjemným stavům. Rodiče mnohdy rozmazlují své děti, chovají je jako v bavlnce a snaží se je uchránit jakéhokoli špatného rozpoložení. Sebemenší omezení vyvažují: Neuvidíš film v televizi, tedy ti dám sladkost. Rozmazleným, přecpaným lidem, neschopným snášet sebemenší frustrace, pak schází veškerá iniciativa k plánování a formování vlastního života. Všechno jim připadá nesmyslné a prázdné. Ovládají je depresivní pocity, jichž se nemohou zbavit. Snaha potírat vnitřní nedostatek rozmazlováním sebe samotných je vede do bludného kruhu závislosti. Ve fázi aktivní závislosti se závislý člověk excesivně vyhýbal konfrontaci s bolestí. Ale jen když je připraven aktivně zpracovávat smutek, může své onemocnění zdolat. V dalším textu si budeme osvětlovat možnosti, jak tento proces zahájit, a ukazovat možné těžkosti, které jsou s ním spojeny.

První krok spočívá v tom, že člověk přestane popírat svou nemoc a přijme její skutečný rozsah: Je to tak, jak to je, a nic už si nebudu přikrašlovat. K tomu patří také poctivost týkající se konzumace návykové látky, tedy člověk už nesmí bagatelizovat množství užívaného alkoholu.

Poznání nemoci

Rozpoznat vlastní závislost je první podstatný krok v léčbě nemoci. Chorobně závislý člověk musí poznat, že je opravdu nemocný. To je těžké, vždyť kdo by chtěl být chorobně závislý? Aby však dospěl k tomuto poznání, musí projít recidivami. Recidivy patří k nemoci. Jen díky nim v závislém člověku pozvolna sílí jistota poznání, že kontrolované zacházení s návykovou látkou není možné. Závislý člověk sám musí stanovit diagnózu a uznat, že je nemocný. Méně už záleží na tom, jestli k poznání, že tu jde o chorobnou závislost, dospějí také druzí – partner, děti, lékaři nebo další odborníci. Někdy to nedokážou akceptovat rodinní příslušníci, např. rodiče, kteří nechtějí nahlédnout, že jejich syn či dcera jsou chorobně závislí. Jejich dobře míněné popírání však může prodloužit proces poznání nemoci u samotného závislého.

Mnozí alkoholici své pijácké excesy vytěsňují. Mnohdy jen tuší, co se dělo, když byli v opojení. Stalo se, že dospělé děti natočily naprosto opilého otce videokamerou. Byl překvapen a zděšen, když ve střízlivém stavu viděl, jak chaoticky se v opilosti choval. Členové rodiny vnímají teror závislosti často mnohem realističtěji než sám závislý. Ten je ve stavu narkotizace. Většinou se velice stydí a nechce se setkat s pravdou. Vyhýbá se všemu, co by ho mohlo dostat do konfrontace s trapnými příhodami. Copak to jde, otevřeně mluvit o pocitech viny a studu? V první řadě je nutné si stále znovu připomínat, že závislost je nemoc, jež každého nejen dovádí k nejhlubšímu zoufalství, ale také ho nutí dělat věci, jaké by jinak neudělal. Svůj osud sdílí s miliony jiných lidí, kteří také nedokázali konat jinak a přinesli sobě i svým rodinám podobné trápení.

Přijetí nemoci

Vůbec není samozřejmé, že by člověk, který poznal, že je nemocný, svou nemoc také akceptoval. Naopak. Pro mnoho závislých lidí je těžké akceptovat nemoc, kterou přece nikdo nechce. Proto má krok od nahlédnutí nemoci k jejímu přijetí mimořádný význam.

Po detoxifikaci má chorobně závislý člověk stále méně potíží, až svou nemoc přestává vnímat. To ho neustále svádí k iluzi, že nemoc už opravdu neexistuje. Odezněly abstinenční příznaky, zmizela žádostivá potřeba návykové látky, člověk se tělesně stále více zotavuje – a tak si myslí, že je zdravý. Až příliš snadno podléhá omylu, že může začít s kontrolovaným pitím. Ocitá se znovu v první fázi, fázi popření.

Když jde o akceptování nemoci, vždy se svých pacientů a pacientek ptám, jestli chtějí být chorobně závislí. Nikdo z nich samozřejmě tuto nemoc nechce. Na to jim pokaždé dávám provokativní odpověď, že všichni musejí recidivovat. Vždyť jestliže jsem něčím, čím být nechci a z čeho už nic necítím, protože jsem po detoxifikaci, pak musím dříve či později dojít k recidivě! Ale toto vnitřní nepřijetí chorobné závislosti mi nedá pokoj. Tak jako kapky jedna za druhou provrtají i ten nejtvrdší kámen, povede toto setrvalé odmítání chorobné závislosti ke snaze zbavit se nemoci jednou provždy. Jenže důkaz toho, že člověk není nemocný, může spočívat jedině v tom, že prokáže schopnost kontrolovaného pití. To je vzorec, podle nějž miliony chorobně závislých lidí upadají do recidivy, někdy i po dlouhé fázi abstinence.

Otázka tedy zní: Jak závislý člověk dospěje k přitakání své nemoci? Nestačí, že si řekne: Musím se s tím vyrovnat. V jeho nitru totiž dominuje teze: Já to vlastně nechci! Tak nakonec zůstává u odmítnutí nemoci, u záporu.

Jeden muž přišel po nehodě o pravou nohu. Náhle je konfrontován se skutečností, kterou nemůže popřít. Zpočátku, když ležel na lůžku po operaci, několikrát na pár vteřin zapomněl, že už má jen jednu nohu. Tím bolestněji se mu to vzápětí připomnělo.

Chorobně závislý člověk, který začal abstinovat, svou nemoc nijak necítí. Zato ztrátu nohy si člověk trvale uvědomuje. V takovém případě je popírání dočista bezúčelné. I tehdy však jde zásadně o to, jestli se podaří ztrátu opravdu akceptovat. Jsou lidé, kteří se s amputací části těla nikdy nevyrovnali. Takřka permanentně si na svou újmu stěžují a skoro nezaměřují pozornost na to, co by přesto mohli dělat. Jiní s veškerou energií, kterou mají k dispozici, pracují na tom, aby své postižení vyvážili. Dospěli totiž k tomu, že vnitřně přitakali svému omezení. Fantomová bolest, kterou pociťují někteří lidé s amputovanou končetinou, mnohdy naznačuje opak. Mají bolesti v končetině, která už neexistuje. Tyto bolesti je vyzývají k tomu, aby přijali, co se už nedá odvrátit, a obrátili situaci k lepšímu. Sebelítost nikam nevede. U chorobně závislých lidí na skutečný problém poukazují recidivy. K tomu, aby akceptoval svou nemoc, však závislého člověka nedovádí samotná recidiva, nýbrž jedině změna vnitřního postoje. Všeobecně se šíří mýtus, podle nějž musí závislý člověk o všechno přijít, musí se takříkajíc dostat „do škarpy“, než může konečně kapitulovat. Tato představa byla už nesčetněkrát vyvrácena. Ne každý chorobně závislý člověk se musí dostat na sociální a fyzický pokraj existence. Pro většinu nicméně platí, že musejí dostatečně prožít, jaké trápení přivodili sobě i druhým, aby pochopili, jak nutné je složit zbraně a přestat nesmyslně bojovat s návykovou látkou. V tomto smyslu je otázka přijetí nemoci otázkou rozumovou, otázkou odpovědnosti. Zpracovávání smutku je nevyhnutelnou součástí tohoto procesu.

Na naší klinice pacientům navrhujeme, aby o své nemoci sepsali zprávu. Pro většinu z nich je to zpočátku těžké. Vždyť jde o to, že mají nepokrytě zapsat všechny události související s jejich závislostí. K těm patří zážitky zhroucení, dopravní přestupky, ničení předmětů, agrese v rodině, problémy na pracovišti, nemoci způsobené závislostí atd. Je nutné sepsat právě ty nejhorší body své „závislostní kariéry“, k nimž náleží i trápení, které vzniklo ve vztazích, partnerství a rodině, např. vůči dětem. To všechno je součástí zpracovávání smutku. Pro každého je však těžké postavit se bolestným pocitům, jež přitom nevyhnutelně vyvstávají. K procesu truchlení patří konfrontace se všemi rozměry závislosti. K emočnímu zpracovávání prožitých urážek a pokoření může dojít jen v aktivní konfrontaci s nimi. Jako si pozůstalý postaví na stůl obrázek toho, o koho přišel, aby se na něj mohl znovu a znovu dívat, tak musí chorobně závislý člověk opakovaně prožívat bolesti, které mu osud uštědřil. Členové rodiny mu mohou pomoci, pokud jde o to, aby poznal rozměry své závislosti. Chorobně závislý člověk by měl sebrat odvahu a ptát se svých příbuzných, jak to prožívali oni. Ti někdy události spojené se závislostí zlehčují. Tak ale závislému moc nepomohou.

Zpracovávání smutku začíná tím, že závislý člověk otevřeně a bez bagatelizace hovoří o svém onemocnění. Místem, kde to může dělat, je např. terapeutická nebo svépomocná skupina. Kde už by mohl takto postižený člověk lépe hovořit o své bolesti než ve společnosti lidí, kteří sdílejí podobný osud? Terapie závislých lidí je úspěšná jen v tom případě, že je možné zpracovávání smutku. K tomu je zapotřebí atmosféry porozumění. Závislý člověk by měl znovu a znovu promlouvat o sobě a svých zážitcích a cítit při tom, že mu druzí rozumějí a berou jeho bolest vážně. Zpracovávání smutku, které vede k přitakání, přináší úlevu a vykoupení. Závislý cítí, že může o svých zážitcích hovořit se stále menší bolestí.

Cesta, která vede ke zvládnutí bolestných zážitků, je zcela zřejmá: Jde o to, abychom se aktivně zabývali svým smutkem.

Pan J., chorobně závislý pacient, zničil své manželství, zanedbával své děti a nakonec velmi ublížil svému otci, který byl celou dobu při něm. V průběhu ústavní léčby se konfrontuje s minulostí. Je plný studu a vzteku na sebe samotného, ale poprvé v životě se nesnaží proklouznout kolem trpké pravdy. Poctivě a realisticky se snaží předestírat historii své vlastní závislosti.

Když jede domů, jde si pohovořit s otcem. Mluví o tom, jak jako typický „závislák“, jako chorobně závislý člověk v akutní fázi, neustále sliboval něco, co nemohl dodržet. Kolikrát jen podvedl otce: Vypíjel mu lahve tvrdého alkoholu a plnil je vodou nebo čajem. Poprosit otce o odpuštění je pro něj velice těžké. Jde však o počátek převzetí odpovědnosti a aktivního zpracovávání smutku.

Neschopnost truchlit

Velkým problémem je u mnoha závislých lidí neschopnost truchlit. Trvá u nich „blokace smutku“ právě proto, že neustále otupovali nepříjemné pocity návykovou látkou. Nikdy se nenaučili mluvit o bolestných pocitech. Nikdy nezakusili, jaké je projít smutkem a přijmout neodvratné věci života. Uvízli v sebevýčitkách, a tedy v sebenenávisti a vzteku. V takovém stavu však není možné vykoupení. Právě naopak, s jistotou je čeká recidiva. Každý, kdo se neustále zabývá sebevýčitkami, kdo sebou opovrhuje, se musí cítit špatně. Tato zlost na sebe sama ho provází, kamkoli kráčí. Je s ním trvalý pocit vlastní nedostatečnosti. Dříve či později nadejde chvíle, kdy bude chtít toto sebemrskačství konečně zastavit, ať to stojí, co to stojí. Zdánlivě jediný způsob, který slibuje okamžitou úlevu, je konzumace alkoholu, léků nebo drog – buď aby člověk prožil úlevu, nebo aby si dokázal, že přece není chorobně závislý, možná z obojího důvodu. Pozadím naprosté většiny recidiv je vztek, bezmocná zlost na sebe samotného a na druhé. Také tuto svou zlost musí závislý poznat.

Nenávist k sobě samému a zášť trvají i tehdy, když nenastane recidiva. Mnozí chorobně závislí lidé jsou chorobně nevraživí. Ztratili kontrolu nad svým niterným hněvem. Takřka nepřetržitě se rozčilují. Jejich začarovaný kruh spočívá v tom, že je samozřejmě frustrující muset se pořád rozčilovat, a to samo je podnětem k dalšímu sílení zášti. Záštiplní lidé hledají – a vždy nacházejí – podněty k rozčilení. Prudce reagují na každou formu objektivní i domnělé nespravedlnosti.

Pan K. se rozhodl, že přestane popírat svou nemoc a nebude ji už vydávat za neškodnou, nebude se vymlouvat a skončí s bagatelizacemi. Poslední recidiva už byla příliš bolestná. Dovedla ho až na jednotku intenzivní péče v místní nemocnici. Rozhodnutí definitivně skončit s pitím mělo v něm samém zpočátku slabou oporu, protože si nevěřil. Začal však otevřeně mluvit o událostech spojených s pitím. Pomohly mu především rozhovory, které vedl s dalšími stejně postiženými. Zlost, kterou měl pan K. na sebe samotného, nějakou dobu nemizela. Úlevu zažil, až když se dokázal rozplakat nad tím, co s ním musela zakusit jeho partnerka.

Mnozí chorobně závislí lidé mají smutek zablokovaný. Nedokážou plakat – jako by na to ani neměli slzy. Příčina může být v tom, že všechny bolestné pocity otupili návykovou látkou. Místo hlubokého smutku je v nich jen vztek. Ale smutek chce být odhalen. Závislí lidé se musejí učit schopnosti připustit si tento pocit. To se děje v malých krůčcích. Důležitou pomůckou je řeč – tou bolestné události ztvárňujeme. Tak může docházet ke zpracovávání smutku.

Mimořádné události, hluboké urážky, zranění a osudové rány mohou být příčinou toho, že se někdo rozhodne už nikdy nebýt smutný. Odštěpil svůj smutek podle hesla Mně už nikdo nemůže ublížit. Jeho bolestné zážitky nejsou zpracovány, protože proces truchlení nelze zakončit. V terapii se snažíme tyto rány zpřístupnit, aby dotyčný mohl zpracovávat smutek a dospěl k vykoupení. Odpor proti tomu je někdy značný, protože lidem připadá nesmyslné vystavovat se staré bolesti. Obávají se, že „vrtat se ve starých ranách“ znamená jenom všechno zhoršovat. To je však neopodstatněná obava. Cesta integrace a uzdravení vede skrze bolest k uvědomělému přitakání všem věcem. Beztak není místa, kam by se člověk schoval před svým osudem. Čím více se snaží vyhnout bolesti, tím více ho pronásleduje.

Efektivní metodou, jak se dostat k zablokovaným pocitům smutku, je fyzioterapie. Jak známo, tělo, duše a duch tvoří jednotu. Pomocí práce s dechem nebo určitých tělesných cvičení pronikáme pod vědomý odpor a uvolňujeme hluboké pocity smutku. Nezřídka jsou pacienti sami překvapeni, jak hluboký je vlastně jejich smutek.

Zpracovat si realistický obraz vlastní osoby

Závislí lidé, kteří abstinují, trpí pocity viny. Připadá jim, že selhali. Stydí se za své někdejší alkoholické excesy. Nemoc je dovedla k mnoha porážkám, k nejednomu pokoření. Jejich obraz sebe samotných je většinou negativní a bývá spojen s nenávistí k sobě. Až když pozvolna začínají chápat svou nemoc, poznávají, že byli vydáni všanc teroru závislosti tak jako všichni chorobně závislí lidé a že přes sebevětší úsilí nemohli na rozpadu osobnosti nic změnit. Všechny pády a porážky nějak souvisejí se závislostí. Teprve abstinence umožňuje realistické uvažování a jednání.

Vina, nebo odpovědnost?

Provinilost, kterou závislí lidé pociťují zejména v počátcích abstinence, můžeme považovat za normální. Je však závislý člověk skutečně vinen? Kdo se provinil? Člověk, který záměrně provedl něco zavrženíhodného. Tak definujeme vinu. Chorobnou závislost si nikdo záměrně nepřivodil. Navíc nelze určit den, kdy se člověk stal chorobně závislým – kterou sklenici už si neměl dávat, kterou tabletu už si neměl brát. Chorobná závislost je obvykle plíživý proces. Když chorobně závislý člověk začne pociťovat typické symptomy nemoci, jako jsou abstinenční příznaky, ztráta kontroly, pokles výkonnosti atd., už je příliš pozdě. Nemoc už propukla. Všechny snahy bránit se jí vedou jen hlouběji do bídy nemoci. Ale závislý člověk si nemoc nepřivodil záměrně, a proto nemůže být viníkem!

Problém viny můžeme osvětlit následujícím příkladem:

Muž jede autem po strmé silnici. Je námraza. Řidič se dostane do smyku a nabourá do zaparkovaného vozu. Vzniknou věcné škody. Skutečností je, že tento muž nehodu záměrně nezpůsobil. To však neznamená, že by nemohl odpovídat za vzniklé škody. Ano – má skutečně odpovědnost i za škody, které nepřivodil záměrně.

Závislí lidé nejsou vinni tím, že se stali chorobně závislými. Mají však odpovědnost za vzniklé škody. To znamená, že musejí všechno zase napravit. To je těžký a veliký úkol. Komu jsem chorobnou závislostí ublížil? Do jaké míry trpěli členové rodiny, partner a děti? Koho je nutné požádat o odpuštění? Které dluhy je třeba zaplatit? V duchu hesla „bez viny, ale odpovědný“ se dá nový pocit vlastní hodnoty ustavit jen v tom případě, že člověk v rámci možností, které má, převezme odpovědnost za svou nemoc. K tomu patří také to, že dospěje k přijetí závislosti jakožto své nemoci a připojí se ke svépomocné skupině, aby si pojistil abstinenci.

Součástí realistického obrazu vlastní osobnosti je přijetí toho, že nemoc ke mně patří. Realistické je vědomí toho, že jsem nemoci nemohl zabránit. Projevem grandiozity by bylo věřit, že jsem jí zabránit mohl. Mnozí závislí lidé si své pocity viny „pěstují“ a jsou vytrvalí v odsuzování sebe samotných. Doslova se svých pocitů viny (a svého studu) drží. Chrání se tím před převzetím odpovědnosti. Ke zpracovávání smutku tudíž patří to, že si člověk promluví se všemi, jimž ublížil, a dopracuje se k realistickému pohledu. K tomu je zapotřebí odvahy.

Akceptovat realitu je bolestné. Podezření budí výroky typu „ono to nebylo zas tak hrozné… když vidím, co museli vydržet jiní… někdy jsem užívání dokázal udržet pod kontrolou…“. Za takovými výroky se až příliš často skrývá stud. Když tito lidé poctivě bilancují, přiznávají naopak, že to bylo dost hrozné a že neexistuje důvod, aby si něco z toho přikrašlovali.

Naše individuální slabosti volají po tom, abychom je poznali a přijali. To samo však nestačí. Pro stabilitu osobnosti je mimořádně důležité, abychom viděli i své silné stránky a přednosti. Každý má nadání a síly, které může rozvíjet a smysluplně využívat. Když se příliš zaměřuje na to, v čem je nedostatečný a neschopný, vytváří si tím nerealistický negativní obraz sebe samého. Následkem toho mohou snáze vyvstávat depresivní pocity. Umění pak spočívá v tom, abychom svou osobnost viděli realisticky, přijímali vlastní hodnotu a cenili si svých silných stránek. Každý člověk je nekonečně cenný a zasluhuje lásku, přestože má své chyby a slabosti. Teprve z této perspektivy dokážeme přijímat své vlastní slabé stránky a zpracovávat je.

Obraz vlastní osoby je nerealistický také v tom případě, kdy své vlastní schopnosti přeceňujeme. Na různých závislých můžeme pozorovat, že ve své narcistní zamilovanosti do sebe měli vůči sobě i vůči druhým nerealistická očekávání, případně je dosud mají. Následují však zklamání, která závislí lidé mnohdy nepřečkají bez recidiv.

Jak se zpracovávání smutku zakončuje?

Verena Kast je toho názoru, že smutek musíme nakonec obětovat. Při tom myslí především na truchlící pozůstalé, kteří po ztrátě člena rodiny setrvávají v hlubokém zoufalství. Nechtějí se smutku zbavit. V nitru zůstávají u záporu: Ne, to se nemělo stát. Nechtějí se vyrovnat s neodvratným faktem. Couvat před bolestí ze ztráty je zvrácené, ale lpět na smutku je rovněž problematické.

Kdo se postavil tváří v tvář bolesti ztráty, ten se může zase obrátit čelem k životu. Je na jeho odpovědnosti, aby realisticky zacházel s novou situací a vyvozoval důsledky z toho, co se děje. Závislost jako nemoc se hlásí o integraci do života. Patří přece neodvratně k osudu daného jedince. Každý symptom upozorňuje na poruchu, která tkví hlouběji.

Čtvrtá fáze: zmrtvýchvstání

Ústředním obrazem křesťanství je zmrtvýchvstání. Syn Boží vstal z mrtvých. Také závislý člověk musí jakoby vstát z mrtvých a znovu se zrodit. To znamená začít nový život, když ten starý zkrachoval. Jak je to možné?

Chorobnou závislost můžeme integrovat, jen když ji pochopíme. Jaké životní okolnosti ve mně vyvolaly závislost? Které emoční potíže jsem návykovou látkou potíral? To jsou otázky, jaké se obvykle kladou v psychoterapii. Pro porozumění chorobné závislosti je nutné zpracovat vlastní biografii.

Mnohdy závislý člověk ví, které problémy ho dovedly k návykové látce. To jsou ty případy, kdy zneužívání alkoholu nebo jiné návykové látky zapříčinily nějaké dramatické události. Ale někteří závislí nevědí, jak a proč se u nich vyvinula závislost. Jejich život je zakryt závojem jako temným stínem. Zpočátku nerozpoznávají žádné příčiny, a tak si myslí, že žádné nejsou. Prostě prý tolik alkoholu pili ze zvyku, nebo protože jim to chutnalo. Někdy také nejsou ochotni se pomocí kritických otázek ohlížet a pátrat po důvodech. Těžké je už přijmout, že je člověk chorobně závislý – a teď ještě pátrat po nedostatcích své osobnosti? Tato kniha může takové lidi upozornit na leccos, co jim v hledání příčin závislosti pomůže (viz především kapitolu Chorobná závislost a struktura osobnosti).

Jak je možné začít nový život – život, který integruje chorobnou závislost a nemusí ji dále popírat? Závislost je symptom, který se nás snaží upozornit na hlubší problémy. Pokaždé jde o nedostatek schopnosti milovat, nezávislosti nebo životní spokojenosti. Symptom nás vyzývá k tomu, abychom se změnili směrem ke skutečné lásce vůči sobě samému, k větší spokojenosti a lepší schopnosti mít vztahy. Ať se to zdá sebevíc paradoxní, chorobná závislost chce člověka dovést ke štěstí! Naprosto jasně dává najevo, že dosavadní cesta nebyla ta pravá. Proto je dobré důkladně zkoumat vlastní život. Musí nastat radikální změna. Kdo před nutnou změnou uhýbá, toho symptom nejspíše zase dožene. Duše se oklamat nedá.

Pan I. v terapii poznal, že jeho pocit vlastní hodnoty byl zcela závislý. Honil se za vnějším uznáním. Nikdy nedokázal vyhovět přehnaným nárokům na sebe samého. Proto nedostatek pocitu vlastní hodnoty „utápěl“ v alkoholu.

Paní U. měla strach z lidské blízkosti. Tento problém ji dovedl do izolace a osamělosti. Brala utišující prostředky, aby přestala cítit svou samotu.

Pan K. se neodpoutal od dominantní matky. Připouštěl, aby měla nadměrný vliv na jeho život. Konzumoval alkohol, aby se cítil svobodně a nezávisle.

Cílem je cesta, říká se. Ano, nikdo nemůže být v tomto životě skutečně hotov s prací na své osobnosti. Na cestě jsme i tehdy, když jde o to, abychom vyvodili důsledky ze své nemoci. Být takto na cestě už je odpověď. Změn často dosáhneme jen po malých krůčcích. Musíme mít trpělivost sami se sebou i s druhými. Zrání a vývoj potřebuje čas.

Shrnutí

Když se teď ohlédneme za celým procesem zvládání nemoci, je zřejmé, že mnozí závislí lidé neprojdou všemi čtyřmi fázemi. Zůstávají takřka uvězněni ve fázích jedna a dvě – točí se kolem sebe samotných v popírání a vzteku, jak naznačuje dvojice šipek na obrázku 1. Když nějakou dobu setrvali v zoufalství, zlosti a nenávisti k sobě, ocitají se opět ve fázi jedna. Popírají svou nemoc nebo recidivují z jiných důvodů. Nepodařilo se jim hlouběji zpracovat smutek nad svou nemocí, porozumět jí jako součásti vlastního života a integrovat ji. Jinými slovy, nedokázali dospět k fázím 3 a 4. Nemají tedy šanci získat užitek ze svého utrpení v minulosti.

Při terapeutickém zpracování recidiv často vychází najevo, jak zlost, že je člověk chorobně závislý, trvale poškozovala jeho obraz sebe samého. Jako temný stín, který se nedá setřást, ho zlost následovala, kamkoli se hnul. Vztek na sebe samotného a pocity viny jsou pro abstinenci dlouhodobým nebezpečím. Proto je nutné takové pocity překonat a vzdát se jich.

Jiným závislým se sice podařilo začít zpracovávat smutek nad svou nemocí, ale nejsou schopni truchlení ukončit. Nepřestávají naříkat nad tím, co všechno museli prožít. I v nich trvá vnitřní zápor, odmítnutí: Ne, to se nemělo stát, ne, tak hrozně se mnou osud neměl zacházet, ne, nechci akceptovat, co jsem svou závislostí musel zničit… Existuje u nich nebezpečí, že se ocitnou zpátky ve fázi jedna: Budou chtít popírat nemoc a upadnou do recidivy.

Dříve či později se člověk musí rozhodnout, že zanechá smutku, když už jím prošel, a začne nový život. Spokojené střízlivosti můžeme dosáhnout, když dospějeme k přitakání všemu, co se stalo, a když máme odvahu převzít odpovědnost za vzniklé škody.

Zmrtvýchvstání znamená začít nový život, ožít, učit se mít se rád, učit se schopnosti udržovat vztahy a milovat. Je třeba mít oči otevřené pro poselství, které nám naše chorobná závislost chce sdělit.

Spoluzávislost

V této části osvětlíme roli členů rodiny. Problém spoluzávislosti se v minulosti nesmírně podceňoval. Mnoho lidí neví, že jsou spoluzávislí. Osvětlíme si, že mezi samotnou závislostí a spoluzávislostí existuje mnoho paralel. Rovněž jejich léčba postupuje podle podobných zásad.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Závislost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.