Mediace a probace
v kontextu sociální andragogiky

Mediace a probace
v kontextu sociální andragogiky

JAROSLAV VETEŠKA

Vzor citace: VETEŠKA, J. Mediace a probace v kontextu sociální andragogiky. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015. 252 s.

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Veteška, Jaroslav

Mediace a probace v kontextu sociální andragogiky / Jaroslav Veteška. -- Vydání první. -- Praha : Wolters Kluwer, 2015. -- 252 stran

ISBN 978-80-7478-898-7 (vázáno)

364-78 * 347.965.42 * 343.265 * 001.83 * 37.013.83 * 364-78 * 316.77 * 316.485.6

- mediace -- interdisciplinární aspekty

- probace -- interdisciplinární aspekty

- andragogika

- sociální práce

- sociální komunikace

- management konfliktů

- monografie

364-1/-7 - Druhy sociální pomoci a služeb [18]

Recenzenti: PhDr. Slavomil Fischer, Ph.D., MBA
PhDr. Jarmila Salivarová, Ph.D.
Mgr. Irena Stejskalová

© doc. PhDr. Jaroslav Veteška, Ph.D., 2015

ISBN 978-80-7478-898 (váz.)

ISBN 978-80-7478-899-4 (e-pub)

ISBN 978-80-7478-900-7 (pdf)

ISBN 978-80-7478-901-4 (mobi)

Rád bych poděkoval laskavým recenzentům Mgr. Ireně Stejskalové, PhDr. Jarmile Salivarové, Ph.D., a PhDr. Slavomilu Fischerovi, Ph.D., MBA, kteří svými kritickými připomínkami přispěli ke zkvalitnění textu.
Dále děkuji kolegům Mgr. Luďku Svobodovi, Mgr. Radku Šlangalovi a Mgr. Miroslavu Špadrnovi za jejich odborné podněty a konstruktivní zpětnou vazbu.

O AUTOROVI

Doc. PhDr. Jaroslav Veteška, Ph.D., působí na Univerzitě Jana Amose Komenského Praha a na Pedagogické fakultě Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem, kde je členem fakultní i univerzitní vědecké rady. Vystudoval Filozofickou fakultu Univerzity Karlovy v Praze, obor andragogika a personální řízení, a habilitoval v oboru pedagogika (2011). Přednáší na několika českých vysokých školách, působil na Ministerstvu školství, mládeže a tělovýchovy. Zabývá se problematikou výchovy a vzdělávání dospělých, andragogikou, sociální andragogikou a gerontagogikou, mediací a probací, kompetencemi ve vzdělávání, teorií celoživotního učení a vzdělávací politikou, metodologií pedagogiky a andragogiky. V současné době působí jako tajemník přípravného výboru Národní rady pro vzdělávání MŠMT a je členem Akademického sněmu Akademie věd ČR. Byl řešitelem řady domácích a zahraničních vědecko-výzkumných projektů, např. projektu Grantové agentury ČR Andragogický model učení a vzdělávání dospělých založený na získávání a rozvoji klíčových kompetencí (2009–2011) a Pojetí autority a její proměny v edukačním prostředí (2010–2012), dále pak projektů Kvalita, relevance, efektivita, diverzifikace a otevřenost vysokého školství v ČR. Strategie vysokého školství do roku 2030 (2013–2015) a Cultivating and forming regional traditions by the Visegrad Group teachers (2014–2015). Je šéfredaktorem česko-slovenského vědeckého časopisu Andragogická revue, členem redakční rady vědeckého časopisu Niepełnosprawność, półrocznik naukowy, teoretyczne i metodologiczne konteksty pedagogiki specjalnej (Gdańsk, Polsko), členem výkonného výboru Centra pre edukáciu a výskum seniorov při Filozofické fakultě Prešovské univerzity v Prešově (Slovensko), předsedou vědecké rady Evropského institutu pro smír, mediaci a rozhodčí řízení, předsedou vědecké rady LIGS University (USA) a od roku 2008 předsedou České andragogické společnosti. Mezi jeho stěžejní publikace patří monografie Kompetence ve vzdělávání ve spoluautorství s Michaelou Tureckiovou (Grada, 2008), Nové paradigma v kurikulu vzdělávání dospělých (Educa Service, 2009), Kompetence ve vzdělávání dospělých: pedagogické, andragogické a sociální aspekty (UJAK, 2010), Proměny školního vzdělávání v biodromálním kontextu (Verlag Dashöfer, 2011), Trendy a možnosti rozvoje dalšího profesního vzdělávání (Česká andragogická společnost, 2013), spolu s Janem Průchou Andragogický slovník (Grada, 2012 a 2014) a ve spoluautorství s Jarmilou Salivarovou vědecká publikace s názvem Edukace seniorů v evropském kontextu: teoretická a aplikační východiska (UJAK, 2014).

SEZNAM ZKRATEK

ADR – Alternative Dispute Resolution (alternativní způsoby řešení sporů)

ČR – Česká republika

CŽU – celoživotní učení

CŽV – celoživotní vzdělávání

ESI – Evropský institut pro smír, mediaci a rozhodčí řízení

EU – Evropská unie

EURYDICE – Information Network on Education in Europe

GV – gymnaziální vzdělávání

HDP – hrubý domácí produkt

HR – Human Resources

ICT – informační a komunikační technologie

KK – klíčové kompetence

MPSV – Ministerstvo práce a sociálních věcí

MŠMT – Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy

NVF – Národní vzdělávací fond

OECD – Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj

OPP – obecně prospěšné práce

OP VK – Operační program Vzdělávání pro konkurenceschopnost

OSPOD – orgán sociálně-právní ochrany dětí

PISA – Programme for International Student Assessment (Program pro mezinárodní hodnocení)

PDV – povinnost domácího vězení uložená podmíněně propuštěnému

RVP – rámcový vzdělávací program

SARPO – souhrnná analýza rizik a potřeb pachatele

SR – Slovenská republika

SŠ – střední škola

SOŠ – střední odborná škola

SOV – střední odborné vzdělávání

ŠVP – školní vzdělávací program

TDV – trest a trestní opatření domácího vězení

UNESCO – Organizace spojených národů pro výchovu, vědu a kulturu

VOŠ – vyšší odborná škola

VS ČR – Vězeňská služba ČR

VTOS – výkon trestu odnětí svobody

SEZNAM PRÁVNÍCH PŘEDPISŮ CITOVANÝCH V KNIZE^1, 2

Právní předpisy Evropské unie

nařízení Rady (ES) č. 44/2001, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/52/ES, o některých aspektech mediace v občanských a obchodních věcech

doporučení Výboru ministrů členským státům č. R (98) 1, o rodinné mediaci (přijato Výborem ministrů dne 21. ledna 1998 na 616. zasedání náměstků ministrů)

doporučení Rec (2002)10E/18, o občanské mediaci

doporučení Evropské komise 2001/310/ES, o zásadách pro mimosoudní orgány při řešení spotřebitelských sporů dohodou

doporučení Rec (2006) 2 Výboru ministrů členským státům Rady Evropy k Evropským vězeňským pravidlům

Právní předpisy ČR

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zákon č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 257/2000 Sb., o Probační a mediační službě, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (zákon o soudnictví ve věcech mládeže)

zákon č. 629/2004 Sb., o zajištění právní pomoci v přeshraničních sporech v rámci Evropské unie

zákon č. 129/2008 Sb., o výkonu zabezpečovací detence a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů (zákon o mediaci)

vyhláška č. 109/1994 Sb., kterou se vydává řád výkonu vazby

vyhláška č. 277/2012 Sb., o zkouškách a odměně mediátora

Právní předpisy SR

zákon č. 420/2004 Z. z., o mediácii a o doplnení niektorých zákonov

1 Předpisy jsou řazeny v pořadí:

– právní předpisy Evropské unie,

– kodexy,

– zákony,

– ostatní právní předpisy.

2 Není-li uvedeno jinak, jsou všechny předpisy citovány ve znění pozdějších předpisů.

ÚVOD

Kdyby se měla ztratit spravedlnost, neměl by život lidí na zemi žádnou cenu.

Immanuel Kant

Mediace a probace reflektují aktuální požadavky současné společnosti (nazývané sociologickou terminologií jako postmoderní) a vytvářejí prostor pro sociální intervenci, vycházející z principů humanitní filozofie. Obě témata navíc vyžadují holistický a interdisciplinární přístup, protože problematika leží na hranici sociální práce, psychologie, sociologie, práva a dalších humanitních a sociálních věd a je v současné době ve středu zájmu specialistů z různých oborů.

Nově se v České republice propedeutika mediace a probace přednáší na vysokých školách (např. na Pedagogické fakultě Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem, Univerzitě Jana Amose Komenského Praha v rámci studijního oboru Andragogika, na Katedře věd o výchově Fakulty filozofické Univerzity Pardubice v rámci studijního oboru Resocializační pedagogika, na 1. lékařské fakultě Univerzity Karlovy v Praze v rámci studijního oboru Adiktologie, na Zdravotně sociální fakultě Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích, na Pedagogické i Filozofické fakultě Masarykovy univerzity v Brně a na Fakultě veřejných politik Slezské univerzity v Opavě). Obsahem a cílem uvedeného předmětu je snaha seznámit studenty s filozofickými, historickými a společenskými východisky alternativního řešení trestních a netrestních věcí a s konceptem restorativní justice.

Ze současného vývoje a zahraničních trendů je patrné, že se kvalifikovaný mediátor stává či v brzké budoucnosti stane novou uznávanou profesí, stejně jako se jím stali od přelomu století probační úředník a probační asistent. O kvalifikačním posunu mediátorů svědčí i akreditované rekvalifikační vzdělávání pro pracovní činnost mediace, které bylo prvně uděleno v roce 2010 České andragogické společnosti, jež ve spolupráci s Evropským institutem pro smír, mediaci a rozhodčí řízení toto vzdělávání zabezpečuje. V současné době je další vzdělávání realizováno řadou subjektů, které se problematice mediace a probace věnují. Na prvním místě můžeme uvést Probační a mediační službu jako instituci primárně reprezentující tuto problematiku, z neziskových a profesních organizací pak zejména Asociaci mediátorů ČR.

Vývoj společnosti a požadavky na nové kvalifikace ukazují, že profese mediátora je aktuálně velice potřebná, o čemž svědčí nárůst zájmu veřejnosti o tuto službu. Zájem o mediaci zaznamenáváme i u studentů vysokých škol a zejména u profesních organizací (právníků, psychologů či sociálních pracovníků), jež pořádají další vzdělávací a odborná setkání. Stejně důležitá je i profese probačního úředníka a probačního asistenta, které jsou upraveny zákonem č. 257/2001 Sb.

Mediaci a probaci nahlížíme v této publikaci převážně moderní sociálněandragogickou optikou, protože její východiska nejlépe reflektují aktuální dění kolem nás a jsou zcela zásadní pro nynější a budoucí vymezení této tematiky. Další argument vychází ze zahraničních trendů, které ukazují na nové přístupy v sociální práci a edukaci dospělých. Diferencované teoretické i praktické znalosti jsou andragogickým stavebním kamenem sociálněedukační práce, poradenství, intervence, osvěty, výchovy a vzdělávání zaměřeného do sociální oblasti. Je třeba zdůraznit, že postižení či znevýhodnění jedince není determinujícím faktorem.

Text knihy vychází z obecných křesťanských a filozofických principů restorativní justice, sociální andragogiky a nových metod sociální práce. Z tohoto pohledu je vzdělávání a učení dospělých nástrojem očekávané či požadované změny chování a jednání jedince, čímž významně přispívá k rozvoji občanské a demokratické společnosti. Proto považuji mediaci a probaci za nový přístup v práci s dospělými lidmi a jejich specifika interdisciplinárně analyzuji.

Předložená publikace sumarizuje aktuální odborné a vědecké poznatky z oblasti mediace a probace, které jsou založeny na sociálním a humanitním rozměru. Významná je také možnost participace občanů a nevládních neziskových organizací, poskytujících služby v oblasti práva, sociální práce a vzdělávání. Opírám se o poznatky z domácí i zahraniční literatury, o zkušenosti z realizování dalšího vzdělávání mediátorů, o zpětnou vazbu od studentů vysokých škol, o aktivity související s resocializací odsouzených a o činnost pracovní skupiny Ministerstva spravedlnosti ČR pro přípravu zákona o mediaci, která zasedala od roku 2008.

Kromě teoreticky zaměřených pasáží uvádím i praktické zkušenosti, doplněné výsledky z několika českých a mezinárodních výzkumů. Sociální andragogika je klíčovým obecným východiskem této publikace, neboť propojuje jednak učení a vzdělávání dospělých, jednak oblast sociální. V tomto průsečíku se většina témat souvisejících s mediací a probací nachází.

Přeji všem čtenářům, aby objevili novou cestu, která nabízí kultivované možnosti řešení konfliktních situací, a otevřeli tak nekonečnou bránu poznání sebe i druhých.

V Praze 1. července 2015

Jaroslav Veteška

ČÁST I

INTERDISCIPLINÁRNÍ A TEORETICKÉ UKOTVENÍ

1. TEORETICKÁ VÝCHODISKA A VĚDNÍ UKOTVENÍ PROBLEMATIKY

Klíčové pojmy

výchova, vzdělávání, edukace, socializace, resocializace, sociální patologie, sociální andragogika, informační a znalostní společnost, penologie, speciální pedagogika, etopedie, penitenciární a postpenitenciární pedagogika, resocializační pedagogika

1.1 Význam informační a znalostní společnosti

Dnešní společnosti je přikládán přívlastek „moderní, znalostní či informační“. Jako první údajně použili pojem informační společnost v roce 1975 Francouzi Simon Nora a Alain Minc ve zprávě francouzské vlády. 3 Autorství pojmu se přisuzuje i americkým sociologům Danielu Bellovi (znám je především jeho výrok, že postindustriální společnost je možno nazvat společností informační) 4 nebo též A. L. Normanovi. Informační společnost je na jedné straně na informacích založena, spotřebovává je, na straně druhé je sama produkuje. Množství informací působí nesnáze nejen médiím (inflace nedůvěryhodných a povrchních zpráv), ale zejména vzdělávacím institucím (vysokým školám), neboť naráží na poznávací a rozlišovací limity člověka.

Psycholog a filozof Erich Fromm 5 upozornil, že nejen nedostatek, ale i nadbytek informací může být škodlivý a že přemíra informací může být počátkem krize vzdělávání jako takového. Tomuto fenoménu čelíme v současné době, tedy v období, kdy je rozmanitá nabídka vzdělávání, zatímco upadá jeho kvalita a potažmo i hodnota, což se pravděpodobně projeví až s určitým časovým odstupem (možná až v další generaci). Nelze ovšem popřít obecný přínos vzdělávání, který jednoznačně přispívá k humanizaci a demokratizaci společnosti. V tomto kontextu je podle Pasternákové (2014, s. 91) důležité poukázat na hodnoty, jež jsou kritériem výběru cílů. Za hodnotu v každém vývojovém období bývá často považován význam, který jedinec subjektivně připisuje určité konkrétní věci či jevu jako potenciálnímu cíli svého bezprostředního snažení.

Informační společnost budovaná na demokratických a svobodných principech nabízí všem zájemcům možnost vzdělání a vzdělávání v libovolných oblastech. Podle Cejpka (2005) vize vzdělanostní společnosti prosazuje orientované vzdělání zaměřené k celé lidské osobnosti a jejím vztahům s ostatními lidmi bez ohledu na rasu, národnost, věk či znevýhodnění (hendikep).

Informační a  znalostní přístupy ke vzdělávání kladou důraz nejen na racionalitu, ale i na emocionalitu. Směřují nejen k vědění, ale také ke schopnostem jednat v sociálním a profesním prostředí. Jde o učení a vzdělávání v celé jeho šíři, hloubce a délce (tzv. evropské edukační fenomény lifelong learning a  lifewide learning ), o rodinnou výchovu, vzdělávání předškolní, školní, mimoškolské i o profesní a osobní zdokonalování se, sebeřízené učení. „Koncepci vzdělanostní společnosti prolíná výchova ke globálnímu myšlení a jednání. Do vize vzdělanostní společnosti se vkládá naděje, že by mohla výrazně zmírnit narůstající konflikt mezi evolucí přírody a evolucí lidské kultury.“ (Cejpek, 2005, s. 102)

Dalším pojmem, který se často v této souvislosti používá, je termín vzdělanostní či znalostní společnosti , které jsou typické pro přelom 20. a 21. století, stejně jako přijetí kurikulárních a strategických (tedy politických) dokumentů, zejména evropského Memoranda pro celoživotní učení (2000) a Strategie celoživotního učení České republiky (2007).

Výše uvedené dokumenty a v nich nastíněné vize se pokoušejí řešit „informační problém společnosti“ tím, že vzdělání zaměřují především na učení se schopnostem výběru potřebných informací a jejich racionální zpracování. Jednou z klíčových kompetencí je i  schopnost učit se (viz Národní program rozvoje vzdělávání v České republice, tzv. Bílá kniha, z roku 2001 a následně přijaté a do školního kurikula implementované rámcové vzdělávací programy). Snaží se překonat dosud převažující instrumentální koncept vzdělání, orientovaný na specifické cíle spjaté převážně pouze s povoláním či zaměstnáním, tj. pouze na znalosti, dovednosti nebo ekonomickou způsobilost. Uvedený koncept usiluje „o rozvoj celé osobnosti k tomu, aby člověk objevil, odkryl a obohatil svůj tvořivý potenciál, aby se naučil být. Jde o osobnostní koncept vzdělávání. Vize vzdělanostní společnosti je od dob J. A. Komenského prvním vážným novodobým pokusem stanovit principy vzdělání, a to v globálním měřítku. Je impulzem pro státy a národy, aby podle svých možností investovaly co nejvíce do takto orientovaného vzdělání“ (Cejpek, 2005, s. 102).

Díky výzkumu a rozvoji teorie sledované problematiky je pro tento text stěžejní edukační pohled (s důrazem na andragogickou interakci a andragogická specifika přístupu a práci s cílovými skupinami) a  poradenství (včetně využití mobilizace lidského kapitálu v integrálně-andragogickém pojetí a základního i odborného sociálního poradenství). Nezbytný je zároveň i  pohled resocializační a  intervenční , neboť jedině tak lze dosáhnout pozitivního a optimálního vyvážení mezi aspekty humanitními, sociálními a demokratizačními. Vyvážený model respektující uvedené dimenze představuje efektivní nástroj pro využití mediace i probace, zejména při práci s jedinci ve výkonu trestu či po propuštění (viz podkapitoly věnované resocializaci a teorii trestu a trestání). Totéž platí i v rámci dalšího (kvalifikačního) vzdělávání odborníků působících v těchto oblastech (srov. např. Tureckiová, 2009; Mužík, 2012 a Veteška, 2015).

1.2 Socializace jedince

Prostřednictvím socializace se člověk od svého narození stává součástí lidského společenství, přijímá jeho „pravidla hry“. Sociální chování si totiž člověk osvojuje právě prostřednictvím kontaktu s jinými lidmi, stejně tak ho může i efektivně rozvíjet.

V případě termínu socializace se jedná o sociologický, sociálněpsychologický a pedagogický pojem, v širším slova smyslu pojmenovává formování a růst osobnosti prostřednictvím rozmanitých vnějších vlivů, včetně „lidských činností, které souborně nazýváme výchovou“ 6 (Koťa In: Jedlička a kol., 2004, s. 15). Slovo socializace vychází z latinského pojmu socialis  – tj. sociální – a vyjadřuje společné sdílení pravidel, postojů, postupů a hodnot, které se přenášejí z generace na generaci, z člověka na člověka.

Úspěšný proces socializace přináší jedincovo přijetí a ztotožnění se se sociálními normami, hodnotami, rolemi apod. Tento termín je relativně mladý, např. ještě v Masarykově encyklopedii 7 , vycházející v 30. letech 20. století, se socializací míní pouze zestátnění soukromého majetku, tzv. etatizace.

Socializace představuje složitý celoživotní proces, v jehož průběhu se jedinec začleňuje do společnosti a učí se v ní žít. Základem socializace je osvojování vzorců a zvyklostí chování, řeči a komunikace, poznatků o jiných lidech a o světě, hodnotových orientací, postojů, norem, rituálů, ale také stereotypů a předsudků. Důležitou součástí socializace jedince je vývoj sociálních kontrol: společnost chrání sama sebe tím, že jedinec si má osvojovat systém norem, společensky závazných hodnot a příkazů, jejichž dodržování od něho společnost očekává. Socializace probíhá od nejranějšího dětství v rodině či náhradním výchovném prostředí, v mateřské škole a v navazujících stupních vzdělávání a později v zaměstnání. Na průběh a kvalitu socializace dále působí i média a různé sociální skupiny, v nichž je jedinec začleněn (širší okruh vrstevníků a kamarádů, činnost v rámci sportovních a volnočasových klubů apod.). Za rozhodující fázi socializace se však považuje předškolní věk a výchova dětí v rodině, která formuje osobnost dítěte s důsledky pro jeho dospělý život. Chyby či nedostatky, které se vyskytují ve výchově dětí, mohou vést u jedince v mládí a dospělosti až k závažným poruchám chování, k projevům asociálního chování a delikvence (Průcha, Veteška, 2014).

Podle Nakonečného (1995, s. 278) jsou základními aspekty socializace :

1. Osvojení základních kulturních návyků

Ty se samozřejmě více či méně liší v jednotlivých kulturách, mezi ony návyky patří udržování základní hygieny, pravidla stolování, způsob oblékání, zásady slušného chování – zdravení, oslovování, děkování, prosby apod.

2. Užívání předmětů běžné denní potřeby přiměřeně jejich funkci

Zde je míněno užívání nejrůznějších předmětů, věcí, pomůcek a nástrojů přiměřené jejich určené funkci v kontextu osvojování kulturních návyků.

3. Osvojení mateřského jazyka a dalších forem sociální komunikace

Míra zvládnutí jazykových (komunikačních) schopností zvyšuje jedincův potenciál uspokojivého společenského uplatnění a v podstatě celoživotní schopnost vycházet s ostatními lidmi.

4. Osvojení základních poznatků o přírodě a společnosti a základní časoprostorová orientace

5. Osvojení sociálních rolí přiměřených věku a pohlaví

6. Orientace v základních společenských normách a hodnotách

7. Postupný vývoj sebekontroly a volní regulace chování, přechod od přirozeného dětského egoizmu k základům prosociálního jednání

V souvislosti s předešlým výkladem hovoříme o tzv. primární socializaci , která se odehrává převážně v domácím prostředí, tj. v rámci rodinné výchovy; případně probíhá také v předškolních (mateřských) či náhradních výchovných zařízeních. Jedinec se v této etapě života proměňuje z novorozence v člověka, stává se z něj kulturní bytost, která je schopná fungovat v komplikovaném lidském společenství. Přijaté normy se stávají stabilními, mohou se však během dalšího života ještě proměňovat. Socializaci proto také můžeme chápat jako proces sociálního učení 8 , probíhající vždy v sociálních podmínkách, na rozdíl od individuálního učení, které probíhá zcela odlišně.

Socializace dítěte se uskutečňuje prostřednictvím osvojování pravidel života ve společnosti (výchovou, nápodobou, identifikací, vlastním stylem či ve styku s vrstevníky). Podle sociálního antropologa Dietera Claessense 9 je v rodině úspěšná socializace možná jen tehdy, pokud se uskuteční na základě humanizace , ve které kojenec během prvního roku života získá důvěru ke svému okolí a je schopný akceptovat sociální učení svého okolí (srov. Koukolík, Drtilová, 2001). Neúspěšná socializace je problémem jak pro jedince, kvůli jeho společenskému vyloučení, tak i pro společnost následně ohroženou sociální patologií a deviací (Výrost, Slaměník, 2008).

Sekundární socializace navazuje na předešlou etapu. Připravuje člověka na jeho role ve společnosti, probíhá i nadále v rodině, ve škole, při zájmových činnostech a při kontaktu s vrstevníky (kamarády, spolužáky). Mezi sekundární zdroje socializace dětí patří škola (tj. školní výchova a vzdělávání). Pro vývoj dítěte je podstatné, že se ve škole setkává s vrstevníky a také s učiteli a vychovateli. Děti se srovnávají s ostatními, učí se zvládat stoupající nároky, praktické způsoby života, učí se žít mezi jinými lidmi (Mareš, 2013). „Škola by měla naučit dítě způsobům chování, které jsou potřebné pro úspěšné učení, vést je ke spolupráci s jinými dětmi, předávat jim znalosti a dovednosti předcházejících generací, vést je k porozumění a osvojení hodnot i norem dané společnosti.“ (Mareš, 2013, s. 41–42)

V této souvislosti se setkáváme také s pojmem enkulturace . Můžeme ho chápat jako vývojový proces, v jehož průběhu si jedinec osvojuje prvky kultury, která ho obklopuje a ve které žije. Někdy jde o neuvědomované sžívání se, kdy se jedinec stává součástí dané kultury. Probíhá od narození dítěte prostřednictvím styku a komunikace s blízkými lidmi, kdy si dítě osvojuje jazyk a komunikační dovednosti a postupně také vzorce chování, mravní normy, společenské zvyklosti, tradice a jiné součásti příslušné kultury (etnické, národní). Jde tedy o opakující se mezigenerační transfer kultury. Kromě rodiny je nejvýznamnějším zdrojem enkulturace školní vzdělávání. Proces enkulturace má tak mnoho společného s procesem socializace . Někteří odborníci považují oba pojmy za synonymní, jiní zastávají pojetí, že enkulturace je součástí širšího procesu socializace a zahrnuje pouze typické kulturní charakteristiky (Průcha, Veteška, 2014).

Další související pojem představuje tzv. terciární socializace neboli permanentní socializace. Dospělý člověk totiž stále přejímá (aniž si to vždy přesně uvědomuje) různé podněty ze svého sociálního okolí, které jsou zcela odlišné od původně osvojených norem – příkladem může být dále zmíněný vstup do armády.

Socializace není prakticky nikdy zakončena, jedinec se stále vyvíjí a stále „sociálně zraje“. Přijímá nové role a zároveň některé staré zapomíná, neboť jsou v daném čase již nefunkční či nepotřebné. Lidskou osobnost tvoří na jedné straně osobní individualita, která jedince odlišuje od ostatních. Má ale i sociální charakter, který mezi sebou udržují všichni členové jedné společnosti či společenství, sdílející společné zájmy, myšlenky, hodnoty, normy apod. Proto je produktem socializace „určitý systém rolí a hodnot, návyků, zvyků a stereotypů charakteristických pro každou individuální osobnost“ (Nakonečný, 1995, s. 279).

Z andragogického hlediska věnujeme pozornost především socializaci dospělých , která často zahrnuje učení se novým normám a hodnotám někdy velice odlišným od těch, ve kterých byl jedinec vychován. Tento proces je především dobrovolný. Jako příklad můžeme uvést vstup do armády. Normy a hodnoty spojené s vojenským životem jsou rozdílné, v některých případech velmi rozdílné od těch v civilním životě (Riehm, 2000).

1.3 Resocializace a resocializační pedagogika

Pojem resocializace představuje v širším pojetí proces, v průběhu kterého dochází u člověka k sociálním změnám s cílem přizpůsobit se životu ve společnosti či v nějaké komunitě. V užším smyslu jde o  proces transformace identity , v němž se lidé učí nové role, zatímco se odnaučují některé stránky těch starých. Pokud se požadavky na roli v novém statusu střetávají s předchozí nebo primární socializací jedince, může to být důvodem nutného resocializačního procesu. Ten často vyžaduje odnaučení přijatých norem, hodnot a zvyků, aby mohly být nahrazeny novým souborem, který je považován za příhodný pro novou roli. Resocializace se nejčastěji vyskytuje v situaci, kdy má jedinec přijmout nový specializovaný status, často již v dospělosti (rekrut nastupující do armády, jedinec odsouzený k výkonu trestu). Proto je resocializace někdy nazývána též socializací dospělých . Potřeba učit se nové role může vycházet z dobrovolných či nedobrovolných změn v sociálním statusu. Z hlediska pragmatizmu je resocializace metodickým procesem převýchovy objektivní reality. Samotná resocializace tedy nutně nemusí probíhat jen na půdě vězení či v nápravných centrech, ale také ve škole, v rodině, na pracovišti atd. (Průcha, Veteška, 2014, s. 235–236).

Resocializace představuje sociologický koncept, který se zabývá procesem mentální a emoční převýchovy člověka, aby byl schopen fungovat v odlišném prostředí, než na jaké je zvyklý. Resocializace může být dobrovolná – vlastní vstup do nového statusu (svatba, armáda, práce), ale i nedobrovolná (tzn. nařízená). Resocializace přeučuje kulturní normy a sankcionuje ty jedince, kteří dobrovolně nebo nedobrovolně opustili tento společenský systém (např. vězně znovu vstupující do společnosti nebo emigranty vracející se ze zahraničí), tak, aby mohli být znovu plně přijati do tohoto systému.

PŘÍKLAD

Vstup člověka do církevního řádu, vojenské služby, internátní institucionální vzdělávání, nástup do vězení, dlouhodobá hospitalizace aj. s sebou přinášejí řadu změn v oblasti hodnot, postojů a norem. Například resocializace nových rekrutů do života armády, aby noví vojáci mohli působit v různých vojenských funkcích (nebo jako členové soudržné jednotky), a rovněž i opačný proces, aby se ti, kteří si zvykli na takové role v rámci vojenského života a vrací se zpět do společnosti po odchodu z armády, byli schopni přizpůsobit novým rolím. V každém případě musí jedinec přijmout novou identitu v podobě profesionalizovaného nebo institucionalizovaného já a musí si osvojit nové způsoby chování jak k sobě samému, tak k ostatním. Vzorce chování a hodnot, které byly dosud považovány za normální, jsou v nové situaci viděny většinovou společností jako nežádoucí (či deviantní) a musí být odnaučeny.

Tzv. resocializace do totální instituce je proces kompletní změny osobnosti. Tuto problematiku studoval sociolog Erving Goffman 10 v psychiatrických ústavech a věznicích. Psychiatrický ústav Goffman charakterizoval jako tzv. totální instituci – tedy takovou, ve které je celý rozsah životů chovanců (klientů) kontrolován institucemi tak, aby sloužili cílům instituce představované byrokratickou strukturou. Například instituce vyžaduje od pacientů podrobení se vnitřnímu řádu, i když to nemusí být nutně v nejlepším zájmu jedince.

Resocializací se v širším slova smyslu míní pozdější přizpůsobování dospělého či dospívajícího člověka (který již dříve prošel procesem socializace) novému chování a normám. Jedinec přijímá hodnoty, které jsou spojené s novým sociálním postavením, jež získává např. tehdy, stane-li se manželem a rodičem, zaměstnancem nebo vojákem. Resocializace probíhá dobrovolně, ale někdy i proti vůli resocializovaného (např. totalitní systémy a instituce).

Sochůrek (2007) resocializaci definuje jako složitý proces nápravy a změny neuspokojivé socializace, která se v penitenciárních podmínkách nazývá též korektivní socializací či penitenciární resocializací . Používá tyto termíny proto, aby došlo k odlišení resocializace u jedinců, kteří sice mají problémy se socializací, ale ne tak veliké, aby jejich malé začlenění do společnosti vedlo k páchání trestných činů.

Ve vězeňské praxi resocializací míníme korektivní či druhotnou socializaci jedinců, u nichž proces socializace v dřívějších vývojových etapách neproběhl úspěšně. Přijaté normy resocializovaného nebyly ve shodě s těmi, jež zastává většinová společnost, což bývá dáno tím, že dotyčný jedinec si je často osvojoval v rámci sociálních interakcí se skupinou, k níž náležel a jejíž systém hodnot byl odlišný od hodnot, jež přijímala a akceptovala většinová společnost. V případě této „antisociální“ socializace hovoříme o  deviantní socializaci . Deficitní socializace probíhá tehdy, pokud se při jejím průběhu vyskytly různé nepříznivé podmínky a některé zásadní nedostatky (viz Černíková, Makariusová, 1997).

Podle Netíka (Netík, Netíková, Hájek, 1997, s. 109) je proces resocializace odsouzených zaměřen především na:

■ dosažení změny v chování prostřednictvím přímého působení na odsouzeného, kdy dochází k posílení jeho smyslu pro odpovědnost, získávání pozitivních sociálních návyků a etických postojů, zlepšování vztahu k práci;

■ zvýšení sociálních kompetencí, potlačení společenské nepřizpůsobivosti a sociální nezpůsobilosti;

■ odstraňování škodlivých návyků, např. závislostí na drogách, alkoholu, patologickém hráčství apod.

Důležité je proto vytvoření reálných životních perspektiv – plánů pro budoucnost. Samotné metody praktické realizace resocializace ve vězeňském prostředí lze v zásadě dělit do dvou skupin:

1. obecné metody zacházení s odsouzenými,

2. speciální metody zacházení s odsouzenými.

Do oblasti obecných metod zacházení s vězni patří všechna normativní nařízení a pravidla – zákony, předpisy apod. Zajišťují vlastní chod věznice, pořádek a kázeň, osobní hygienu, práva a povinnosti vězňů. Speciální metody zacházení potom zahrnují veškeré metody pedagogické, andragogické, sociální, psychologické či psychiatrické. Jsou zaměřeny na individuální a skupinovou práci s odsouzenými (Černíková, Makariusová, 1997).

Dříve to u dospělých jedinců byly tzv. resocializační programy , dnes individuálně sestavované a realizované programy zacházení . 11 Ty mají pedagogický, psychologický a sociální charakter. Obsahují konkrétní rozpis pracovních povinností, dále pak vzdělávací, speciálně výchovné a zájmové aktivity a oblast utváření vnějších sociálních vztahů. Rovněž zohledňují i zdravotní stav odsouzeného. Vychovatel nebo speciální pedagog (či jiný kvalifikovaný pracovník) sestavuje tento program zacházení s ohledem na zdravotní stav odsouzeného, jeho osobnost, zájmy a záliby, fyzické a psychické předpoklady pro splnění daného programu zacházení. Dále na základě údajů obsažených v komplexní zprávě a za aktuálního zohlednění všech skutečností program zacházení formuje cíle výchovného působení na odsouzeného a použití metod, které k daným cílům směřují. 12 O programech zacházení podrobněji pojednává podkapitola 6.7.

Výchova a vzdělávání v kontextu resocializace

Výchova jako specificky lidská činnost je z ontogenetického hlediska určitou determinantou našeho pojetí a celostního přístupu. Výchova představuje činnost, která ve společnosti zajišťuje předávání duchovního majetku (tj. odkazu) z generace na generaci (Průcha, 2009b). Výchovu lze definovat jako záměrné působení na osobnost jedince s cílem „dosáhnout pozitivních změn v jejím vývoji“ (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 345). Výchova bývá odvozena od stanovených cílů (většinou ideologicky podbarvených). Oproti výchově chápeme vzdělávání jako proces záměrného a organizovaného osvojování znalostí, dovedností, postojů atd. Nás však v této souvislosti zajímají jiné aspekty a okolnosti výchovy a vzdělávání dospělých.

Otázka vztahu teorie výchovy a  andragogiky je v česko-slovenské andragogické teorii dosud pojednána jen v náznacích (Veteška, 2015). Obecně platí, že výchova je oblastí, kterou lze jen obtížně empiricky zkoumat, resp. zjišťovat míru změny dosažené výchovným působením. O tom se lze poučit u českých klasiků pedagogiky, zejm. u zastánců tzv. filozofického pojetí výchovné teorie (za všechny např. Josef Hendrich, v novější době např. Radim Palouš). Jan Průcha 13 konstatuje, že dodnes lze vysledovat dvojí přístup či dvojí chápání teorie výchovy, a sice filozofující a vědecké, tzv. explanační (Strouhal, 2013).

Explanační přístup se ovšem stále více prosazuje v dílčích oblastech morální a občanské výchovy v souvislosti s poznatky psychologie morálního vývoje a v kontextu soudobých snah o demokratizaci a celkovou kultivaci společenského života (např. v konfrontaci s fenoménem prolínání kultur). Zejména výchova k občanství nemůže skončit s povinnou školní docházkou, nýbrž aktuálně představuje celoživotní úsilí a závazek v duchu aristotelského konceptu politického života (obec je společným a nejvlastnějším účelem individuálních účelů jednotlivců).

Resocializace může být dále v tomto kontextu definována jako výchovné působení na klienta (příslušníka rizikové sociální skupiny, pachatele trestného činu atd.) směřující k jeho opětovnému zařazení do řádného života společnosti. V této souvislosti se někdy používá pojem převýchova. Stále více se však prosazuje i pojem edukace , respektive i reedukace, neboť v sobě zahrnuje vedle výchovy i vzdělávání . Obě složky se (nejen) při resocializačním procesu významně prolínají. Reedukací rozumíme snahu „pomocí pedagogických metod rozvinout nevyvinuté osobnostní vlastnosti či je pozměnit společensky žádoucím směrem“ (Hartl, 1993, s. 177; později i Hartl, Hartlová, 2000, s. 501).

Reedukaci můžeme chápat jako „převýchovu“, tj. určitou snahu změnit postoje a chování osob s nežádoucími způsoby chování a zdeformovanými hodnotami či postoji. Týká se např. jedinců s delikventním a asociálním chováním nebo osob ve výkonu trestu odnětí svobody. Reedukační intervence se uplatňuje v rámci probačního dohledu (probace) zejména u jedinců podmíněně propuštěných z výkonu trestu, na něž jsou zaměřena resocializační opatření (Průcha, Veteška, 2014, s. 233).

Rychlost a průběh resocializačního procesu závisí zejména na individuální schopnosti jedince adaptovat se na sociální změnu i na jeho ochotě měnit vlastní hodnotovou orientaci a vůli podřizovat se sociálním normám. Důležitou roli hraje míra odlišnosti nového prostředí od předchozího. Proto je nutná dostatečná otevřenost nového sociálního systému vůči resocializovanému jedinci. Samotný trest odnětí svobody „zpravidla nevede k resocializaci pachatele, často je tomu spíše naopak. Pobyt ve vězení přináší odlišné zkušenosti a mění i prožívání a uvažování…“ (Vágnerová, 2014, s. 748). Vězeňské prostředí je velmi specifické, má svá vlastní pravidla, odlišná od obecně platných norem. Ve vězení jsou podle Vágnerové (2014) užitečné jiné vzorce chování než na svobodě. Ty, které nejsou potřebné nebo jsou dokonce nežádoucí a spoluvězni sankcionované, vyhasínají. Některé změny v chování, zejména strategie řešení problémů, jsou pouze dočasné a relativní. Možná právě proto, že je tato problematika velmi specifická, se stále vedou mezi teoretiky a praktiky diskuze o možné míře úspěšné resocializace (reintegrace) těchto jedinců do společnosti.

Zajímavé je v této souvislosti studovat zejména motivaci odsouzených k výchově a  vzdělávání . Podle Šauerové (In: Veteška a Salivarová, 2013, s. 149) „v podmínkách výkonu trestu odnětí svobody směřuje většina motivů odsouzených (mladistvých nebo dospělých) k získání určitého osobního prospěchu, ať už materiálního, či v podobě různých výhod. Jde tedy o motivaci založenou na hodnotách instrumentálních, nikoliv cílových. Materiálním prospěchem může být přídavek ke stravní normě, na který mají nárok pouze odsouzení pracovně zařazení, nebo možnost nošení pracovního oděvu, čímž se mohou odlišit od ostatních odsouzených“.

Právě toto odlišení je podle některých teoretiků (srovnej např. se Šauerovou, 2013 a Vágnerovou, 2014) pro některé odsouzené velmi důležité, neboť jim dodává pocit výjimečnosti a určité společenské nadřazenosti nad ostatními odsouzenými. Výhody, které mohou odsouzení získat zařazením do práce či vzdělávacího (kvalifikačního nebo rekvalifikačního) programu, spočívají zejména v možnosti získání lepšího průběžného či závěrečného hodnocení výkonu trestu odnětí svobody – a tedy z nich vyplývajících dalších materiálních a nemateriálních výhod.

Zejména hodnocení odsouzeného hraje důležitou roli při rozhodování soudu o podmíněném propuštění z výkonu trestu odnětí svobody. „V případě, že odsouzený požádá o opuštění věznice v souvislosti s návštěvou, zpravidla pak setkání s rodinou, nebo o přerušení výkonu trestu na několik dní za účelem návštěvy rodiny, přihlíží se rovněž k těmto hodnocením. Při opuštění věznice v souvislosti s návštěvou může odsouzený dočasně opustit prostory věznice bez dohledu zaměstnanců věznice, a to na přesně stanovený čas a místo. Jednání odsouzených je tedy silně tendenční a účelové, neboť odsouzení se mnohdy snaží chovat tak, aby jim z toho plynuly ony zmiňované výhody. Mnohdy toto jednání nekoresponduje s chováním odsouzených před ani po výkonu trestu. Snaha odsouzených chovat se podle určitých norem vyžaduje, aby odsouzení regulovali a usměrňovali své chování a jednání.“ (Šauerová In: Veteška a Salivarová, 2013, s. 149) Život ve vězení se podle Evropských vězeňských pravidel (2006) musí co možná nejvíce přibližovat pozitivním aspektům života na svobodě. Proto účinnost výchovy závisí na míře interiorizace výchovných vlivů vychovávaným jedincem. K té dochází, je-li dospělý jedinec dostatečně motivovaný a jsou-li zohledněny jeho životní zkušenosti (rozuměj pozitivní). V tomto případě se nemůžeme ubránit otázce, kdy je ještě možné oprávněně výchovně působit na dospělého jedince a kdy se jedná o zásah do jeho autonomie a integrity. V případě těchto nepřizpůsobivých a sociálněpatologicky jednajících jedinců či skupin je z hlediska většinové společnosti tento zásah opodstatněný, byť z filozofického hlediska v některých případech komplikovaně obhajitelný (Veteška, 2015).

Vývoj a význam resocializační pedagogiky

Resocializační pedagogika jako aplikovaná vědní disciplína vychází mimo jiné ze sociální patologie a klinické psychologie (v souvislosti se zkoumáním vlivu narušeného sociálního prostředí na vznik různých psychických deviací a abnormalit), speciální pedagogiky (v souvislosti se sociální integrací duševně a zdravotně postižených – znevýhodněných), z kulturní antropologie (v souvislosti s rozdílným utvářením osobnosti v různých sociokulturních prostředích), ze sociální pedagogiky a dalších věd o výchově (v souvislosti se vztahy mezi výchovným působením a nezáměrnými vlivy prostředí). Cílem resocializační pedagogiky je tedy v širším významu sama socializace, a to ve smyslu ochrany zájmů sociálních skupin odstraněním vlastního egoizmu (společenský zájem), a svobodný rozvoj osobnosti, projevující se aktivní tvůrčí činností a adaptací (zájem jedince). Charakteristickým znakem užšího pojetí je vytvoření podmínek pro optimální socializaci a rozvoj jedinců, kteří aktivně přetvářejí sebe a své vnitřní a vnější prostředí konstruktivním a kreativním způsobem, vedoucím k rozvoji individuální a společenské zodpovědnosti (srov. s Moravcová, 2010 a Moravcová, Sychrová, 2010).

Obsahem resocializační pedagogiky je řízení výchovných procesů souvisejících se změnou, zlepšením postavení osob se sníženou sociální přizpůsobivostí (social impaired) a zlepšením životní dráhy lidí „ztracených“ (lost) , frustrovaných, agresivních nebo vzpurných (rebelious ) s ohledem na stávající sociální systém a jejich společenské postavení v něm (Moravcová, 2010). Předmětem resocializační pedagogiky je pedagogické působení na jedince zahrnující širší aktivity, jež pokrývají tři základní funkce :

■ resocializační péči (jež spočívá v uspokojení potřeby jednotlivce);

■ resocializační výchovu (týkající se především utváření mechanizmů vnitřní kontroly – selfcontrol );

■ terapii (zahrnující ustálení biopsychické jednoty osobnosti jedince).

Resocializační pedagogika dále zkoumá vliv a změny vnějšího prostředí na vývoj a rozvoj osobnosti člověka. Čerpá z kulturních a sociálních hodnot, tradic a zvyků, které využívá při resocializaci, personalizaci a enkulturaci. 14

Funkce resocializační pedagogiky tkví nejen v aktuální resocializaci, ale i v potenciální, tj. sociální profylaxi. 15 Resocializační pedagogika se podle Moravcové (2010) vymezuje v širších souvislostech zahrnujících jasně oddělené, funkčně související tři roviny , jimiž jsou:

a) teleologie výchovy (jaké jsou cíle, čeho se má dosáhnout),

b) teorie výchovy (jakým způsobem),

c) metodologie výchovného působení (jak, jakými prostředky).

Uvedené pojetí resocializace a reedukace částečně vychází z koncepce a modelu polské školy. Tato koncepce je z hlediska geopolitického a kulturního velmi blízká českému prostředí. Polské pojetí resocializační pedagogiky , jejíž předmět studia zahrnuje výchovné působení objektů (instituce, lidé) a skutečností (soubory událostí), je obvykle vnímáno jako teoretická věda zaměřená na osoby se zhoršenou sociální přizpůsobivostí. Až do konce druhé třetiny 20. století zahrnovala postupy společenské izolace a segregace nepřizpůsobivých jedinců. Později, vlivem inkluzivních přístupů ve vzdělávání, byly položeny základy resocializační pedagogiky, v níž spíše než o izolaci jde o integraci jedinců v rámci postupného odstraňování deviantních projevů chování. V současné době se v Polsku rozvíjí koncepce tzv. tvořivé resocializace , jež klade důraz na ideál člověka: každý je dobrý, proto v něm hledejme to dobro. Jde tedy o významný ideový posun od korektivní ke tvořivé socializaci (Moravcová, Sychrová, In: Moravcová, Veteška, eds., 2010). Kompletně rozvíjí potenciál osobnosti na rozdíl od pouhé korekce sociálního a individuálního potenciálu jedince (Průcha, Veteška, 2014). V polském pojetí je podle Moravcové (2010) resocializační pedagogika nazývána pedagogikou společensky nepřizpůsobivých (pedagogiką niedostosowanych społecznie) a je odvozena od speciální pedagogiky. Pojem penitenciární resocializace a  penitenciární pedagogika užívá v 70. letech 20. století v této souvislosti Henryk Machel.

Právě v Polsku najdeme k tomuto tématu rozsáhlou odbornou literaturu 16 , která přináší teoreticky a prakticky zpracované metody resocializačního působení na jedince. Vznik resocializační pedagogiky můžeme datovat do 70. let 20. století. V současné době v ČR najdeme pouze jeden studijní obor na vysokých školách, a to na Fakultě filozofické Univerzity Pardubice. Cílem tohoto studijního oboru (navazující magisterský studijní obor ve studijním programu Specializace v pedagogice) je vybavit studenty speciálními dovednostmi a znalostmi pro pedagogickou práci v resocializačních a reedukačních zařízeních, a případně v institucích mimoškolní péče. Výuku zajišťuje katedra věd o výchově.

V českém pedagogickém prostředí není resocializační pedagogika dosud jednoznačně konstituována patrně proto, že je částí (předmětem) jiných vědních disciplín (např. speciální pedagogiky, sociální andragogiky, penologie a kriminologie). Cílovou skupinou této disciplíny nejsou jen jedinci ve výkonu trestu odnětí svobody či (podmíněně) propuštění. Pardubické pojetí (reprezentované K. Rýdlem, I. Moravcovou, A. Sychrovou, M. Ehlovou a dalšími) se správně zaměřuje na celou řadu sociálně znevýhodněných, tzv. (sociálně) marginalizovaných skupin 17 , u kterých se očekává či požaduje resocializační působení. Marginalizace představuje odsouvání jedinců či sociálních skupin na okraj společnosti, tedy do méně významného postavení. Marginální situace jedinců či sociálních skupin je pak taková situace, která je přivedla na okraj společnosti (případně nějaké skupiny, sociální třídy apod.). Někteří jedinci stojí na rozhraní dvou skupin nebo tříd, aniž jsou plně integrováni do některé z nich. Často proto trpí konflikty rolí a norem, mají nejistý status, cítí se dezorientováni a často bývají diskriminováni (Jandourek, 2001).

Rozšířené chápání obsahu resocializační pedagogiky je podle Moravcové (2010, s. 5) spojeno s nátlakem, donucením, přísnou disciplínou a kázní. Ve skutečnosti jde v resocializační pedagogice o změnu nabídky, zlepšení životní dráhy lidí, kteří se ocitli v beznadějné situaci, dále lidí frustrovaných, agresivních nebo vzpurných s ohledem na stávající sociální systém a jejich společenské postavení v něm. Předmětem resocializační pedagogiky není tedy jen nápravně výchovné působení u osob se zhoršenou sociální přizpůsobivostí, ale obsahuje širší aktivity pokrývající podle Moravcové (2010) tři výše uvedené: resocializační péči, resocializační výchovou a terapii 18 . „Takto charakterizovaná resocializace se rozšiřuje mimo běžně chápané pojetí a pokrývá nejen aktuální resocializaci, ale i potencionální, tj. sociální profylaxi. Jedná se o multidimenzionální soubor vědomostí a dovedností týkajících se péče, výchovy a terapie, které se používají v práci s osobami ze sociálně rizikových skupin, osob sociálně nepřizpůsobivých, ‚ztracených‘ a dalších.“ (Moravcová, 2010, s. 6)

Vlivy výchovy a prostředí determinují další vývoj jedince. V předmětu sociální pedagogiky silně rezonuje prevence , proto má vliv jak na školní prostředí, tak mimoškolní, kde je objektem dítě či mladistvý. „Sociální pedagogika pojednává o tom, jak optimalizovat a usměrňovat životní situace a procesy, a to s akcentem na vnitřní potenciál jedince a jeho individualitu.“ (Kraus, 2008, s. 45) Sociální pedagogika věnuje pozornost dvěma problémovým okruhům: 1. sociálněpedagogické prevenci (profylaktická funkce) a 2. sociálněpedagogické terapii (kompenzační funkce). V obou najdeme dimenzi sociální (ve smyslu společenských podmínek) a pedagogickou (ve smyslu praktické realizace žádoucích cílů s využitím pedagogických prostředků).

Schéma 1 Potencionální vlivy působící na jedince

V tomto kontextu na jedince působí řada sociálních vlivů, zejména výchovných a vzdělávacích. Důležitou roli zde z pohledu sociálněandragogického hraje rovněž osvěta, prevence a poradenství (viz schéma 1). To potvrzuje i řada odborníků, zabývajících se touto specifickou problematikou.

Podle Emmerové (2013) tak pozitivně působí ve směru žádoucího osobnostního rozvoje, tj. dokáže realizovat na profesionální úrovni prevenci a osvětu, sociálně-výchovnou pomoc a poradenství. I zde se setkáváme s průnikem tří edukačních kategorií: prevence, poradenství a výchovy (resp. převýchovy). Vznik sociální pedagogiky jako samostatné aplikované vědní disciplíny je reakcí na problémy moderní společnosti a na vznik nových pedagogických opatření a institucí. Pokud jde o spolupráci s rodinou a sociálním prostředím pachatele, např. na Slovensku je prosazováno, aby sociální pedagog působil jako probační a mediační úředník (Emmerová, 2013), v civilní oblasti pak jako školní mediátor (ve vztahu k žákům, rodičům a učitelům). Vyjdeme-li z definice profese sociálního pedagoga, můžeme říci, že přispívá k formování zdravého způsobu života, a to zejména tam, kde prostředí jedince či skupiny působí netvůrčím či destruktivním způsobem v uspokojování potřeb (upraveno podle Kraus, 2008).

1.4 Speciálně pedagogický a peneologický pohled

Speciální pedagogika je vědní obor zabývající se teorií a praxí výchovy a vzdělávání dětí, mládeže a dospělých se speciálními vzdělávacími potřebami . Jde především o jednotlivce se zdravotním znevýhodněním nebo se sociálním handicapem. Pokud jde o dospělé jedince, v současné době se prosazuje speciální andragogika 19 jako disciplína zaměřená na tuto specifickou cílovou skupinu. Pomoc je zaměřena především na vzdělávání (odstraňování bariér ve vzdělávání) a uplatnění se na trhu práce.

V důsledku existence mnoha druhů těchto znevýhodnění se speciální pedagogika rozvinula do několika disciplín (vědních oborů): psychopedie (zaměřující se na osoby s mentálním postižením); somatopedie (osoby s tělesným postižením); logopedie (osoby s narušenou řečovou a komunikační schopností); surdopedie (osoby se sluchovým postižením); tyflopedie/oftalmopedie (osoby se zrakovým postižením) a  etopedie (osoby s poruchami chování). Cílem speciální pedagogiky je vypracovávat a aplikovat takové metody edukace, které napomáhají znevýhodněným jedincům dosahovat pracovního, individuálního a společenského uplatnění. Tyto snahy jsou realizovány jednak ve speciálních školách , jednak začleňováním části zdravotně znevýhodněných jedinců do standardních škol (inkluzivní vzdělávání).

Vztah speciální pedagogiky a penologie je vymezen zejména tím, že mnohé problémy, které zkoumá penologie, se dotýkají zejména etopedie (tedy jedné z výše uvedených speciálně pedagogické disciplín). V rámci ní se podle Sochůrka (2007, s. 40) postupně konstituovala penitenciární pedagogika , kterou můžeme v této souvislosti chápat jako specifickou součást etopedie. „Zároveň však v širším pojetí penitenciární instituce aplikují i řadu poznatků z dalších speciálně pedagogických disciplín při zacházení s vězněnými osobami s různými druhy mentálních, smyslových a tělesných postižení. Penitenciární pedagogika je aplikovaná pedagogická disciplína, která se zabývá formami, způsoby, metodami a zvláštnostmi výchovného a vzdělávacího působení na osoby ve výkonu trestu odnětí svobody.“

Etopedie jako jedna ze speciálně pedagogických disciplín se zabývá poruchami emocí a chování jak u dětí a mládeže, tak u dospělých. Slovo pochází z řečtiny ( ethos  – mrav, paideia  – výchova). Původně byla etopedie součástí psychopedie (jeden z vědních oborů speciální pedagogiky, který se zabývá výchovou a vzděláváním mentálně retardovaných jedinců). Etopedii lze charakterizovat jako vědní odvětví, zabývající se „výchovou, vzděláváním a výzkumem sociálně narušené mládeže“ (Slomek, 2010, s. 5).

Tento vědní obor řeší společensky nežádoucí a nepřijatelné projevy chování tak, že se prostřednictvím specifických postupů snaží dosáhnout korekce ve vzorcích chování, které s kriminálními činy souvisejí. Usiluje o to, aby změna v chování a jednání byla pokud možno trvalá. Současná společenská situace ukazuje, že represivními postupy lze kriminalitu řešit jen obtížně a že velkou roli musí hrát zejména prevence. Etopedie představuje specifický výchovný proces a výchovu, která probíhá ve speciálních výchovných zařízeních pro děti a mládež. 20 Předmětem etopedie je tedy mladistvý jedinec s poruchami chování. Převýchova mladistvého začíná jeho umístěním do speciálního výchovného zařízení. Jejím hlavním cílem je vrátit jedince k obvyklé společenské normě (chování, postoje a hodnot) a upravit jeho vztahové a další problémy. K psychologické problematice smyslu života u adolescentů viz práce Müller de Morais (2015).

Podle Fischera (2006, s. 76–77) „ česká etopedie ve své současné podobě staví v penitenciární oblasti své teoretické základy již dle svého názvu (‚paideia, pedie‘). To znamená působení optimálními výchovně vzdělávacími aktivitami na změnu vzorců chování a životního způsobu delikventních jedinců. Proto se ve vymezení objevuje pojem resocializace. Lepší je dle našeho názoru užití pojmů terapie a  korekce vzorců chování . Terapii lze vymezit jako odbornou, záměrnou a cílevědomou aplikaci etopedických a psychologických prostředků, použitou za účelem pomoci lidem změnit jejich chování, myšlení, emoce či osobnostní strukturu společensky i individuálně přijatelným směrem“. Terapie a korekce naučených vzorců chování může být součástí resocializace či jednou z metod resocializační práce s odsouzenými jedinci.

V průběhu etopedické praxe dochází k rušení negativních schémat chování a jednání a vytvářejí se nová schémata chování a vnímání, jež plně odpovídají požadované sociální normě. Etopedie představuje dlouhodobý a relativně náročný proces, který závisí na včasné době svého nástupu, konkrétní osobnosti mladistvého a podmínkách, jimž je vystaven. Převýchova problematických dětí a mladistvých je zejména zpočátku spojena s překonáváním fyzického a psychického odporu těchto jedinců (útěky, napadání vrstevníků i vychovatelů či další formy asociálního chování nejsou výjimkou). Slomek (2010, s. 30) v této souvislosti uvádí, že „v převýchovné práci je nutno počítat s určitým stupněm odporu, nesouhlasu a zatvrzelostí vůči vnějším vlivům. Reakce převychovávaného na výchovné vlivy je výrazně individuální, liší se navzájem různou intenzitou aktivity. Čím lehčí narušení a nižší věk, tím jednodušší může být cesta k úpravě situace, tím zvladatelnější může být převýchova. Vzájemná propojenost vnějších a vnitřních vztahů a postojů je základním rámcem cíle výchovné práce: za úspěch můžeme považovat stav, kdy jedinec s indikovanými problémy mění své vnitřní kvality, přijímá nabízené a bere je za své“.

Podle Fischera (2006, s. 9) „musí být etoped či jiný speciální terapeut schopen pohlížet na konkrétního jedince komplexním způsobem, objasnění příčin a faktorů, které vedly k pozdější poruše chování, musí vycházet z poznání a analýzy řady psychosociálních aspektů, zejména osobnostních dispozic a rodinného a sociálního zázemí. Důležitým východiskem etopedické praxe je zjišťování klientova potenciálu, působení na klientovy možnosti a jeho podpora ve smyslu dosažení pozitivních změn. (…) Nedílnou součástí etopedické péče je interdisciplinarita. Na ovlivňování jedince se spolupodílí další specialisté jako psycholog, vychovatel, lékař, psychiatr, duchovní, sociální pracovník a speciální terapeutičtí pracovníci. V rámci jejich vzájemné spolupráce jsou uplatňovány etopedické principy, což zvyšuje účinnost odborné intervence“.

Pojem penologie označuje podle Černíkové a Sedláčka (2002, s. 7) „vědu o trestu a trestání, která se zabývá jejich účinky z hlediska volby adekvátního působení – zacházení s pachatelem trestného činu, aby nedocházelo k opakování trestného činu“. Penologie se obecně zabývá efektivitou trestu a trestání, zkoumá možnou účinnost různých druhů trestů, vývojem penologie a jejich různých koncepcí v historických a filozofických souvislostech. Dále zkoumá sociálněpsychologické procesy, jevy, vztahy, metody a zákonnosti, které vznikají v důsledku aplikování trestu, řeší psychosociální a fyzickou realitu pachatele – např. zdravotní stav, sociální zázemí, věk, dosažené vzdělání – a zkoumá přístupy k výchovnému zacházení s vězněnými, aby bylo dosaženo účelu trestu co nejefektivněji a také co nejvýhodněji pro společnost. Integrace těchto prvků může být v konečném důsledku efektivní i pro samotné jedince.

V této souvislosti zmiňuje Sochůrek (2007, s. 39) určitou blízkost penologie k ostatním vědám, zvlášť k pedagogice. „Vztah penologie k pedagogickým vědám tvoří širokou paletu prolínání, využívání a aplikace poznatků většiny pedagogických disciplín. Z hlediska obecné pedagogiky jsou to nejen základní pojmy a definice, z nichž mnohé do penologické vědy přešly nebo se v penologické terminologii již běžně používají, ale i takové otázky, jako je pedagogický význam odměny a trestu, výchovy, vzdělávání atd. v penitenciárních podmínkách, v širším významu však i úloha pedagogiky v rámci zejména primární a sekundární prevence.“ Význam andragogiky je v tomto kontextu zřejmý zvláště se zřetelem na kvalifikační a rekvalifikační vzdělávání, které může být realizováno v rámci formálního i neformálního vzdělávání 21 . Významná je i motivace k dalšímu vzdělávání a aplikace principů občanského vzdělávání.

V souvislosti s úvahami o snahách o úspěšný návrat odsouzených do společnosti lze na tomto místě osvětlit ještě některé další používané termíny a jevy.

Prizonizace (angl. prison  – vězení) souhrnně označuje všechny negativní okolnosti, které působí na odsouzené v průběhu výkonu trestu odnětí svobody, respektive na osoby v jakémkoliv ústavním pobytu. Tento proces postupného přizpůsobování se způsobu života daného zařízení má dva základní aspekty, jednak adaptaci na chod příslušné instituce, jednak osvojení si vězeňské (ústavní) subkultury.

Ve výkonu trestu odnětí svobody se odsouzení většinou naučí, co ještě neuměli, tedy dalšímu, mnohdy ještě závažnějšímu sociálněpatologickému chování a jednání. Prizonizace pak logicky přináší ztrátu osobní iniciativy; snahou takto postižené osoby je v zájmu klidného „přežití“ jít „cestou nejmenšího odporu“. Dochází zde rovněž ke schvalování páchaných přestupků a zločinů, vězni jsou podle typů zločinů přesně stratifikováni. Velkým nebezpečím je případné promýšlení a plánování další trestné činnosti. Příkladem negativního vlivu takového pobytu můžou být aktivizace muslimských extremistů v západoevropských vězeních, kam často přicházejí jen jako drobní delikventi a ven vycházejí už jako potenciální nebezpeční teroristé.

Vlivem prizonizace se velmi snižuje adaptabilita odsouzeného na civilní život mimo vězení, což je z hlediska resocializace nežádoucí a nevýhodné pro všechny zúčastněné. Jako příklad můžeme uvést seznámení se jedince s vězeňským argotem (viz Matoušek, Kroftová, 1998), a poodkrýt tak myšlenkový svět vězeňské subkultury, aby bylo více než názorné, že „život za mřížemi“ je velmi odlišný, a proto je mnohdy velmi složité pochopit a hodnotit různé souvislosti. Je však zřejmé, že prizonizace a s ní související jevy se naprosto neslučují s deklarovaným posláním věznic a trestů odnětí svobody – tj. s resocializací v podobě nápravy.

Beze vší pochybnosti lze spolu s Matouškem a Kroftovou (1998) tvrdit, že „čím déle vězeň ve vězení pobývá, tím menší je naděje na odvrácení jeho dalších kriminálních aktivit“ (Matoušek, Kroftová, 1998, s. 171). Síla vlivu prizonizace na osobnost jedince je nesmírná a mnohdy nevratná (viz např. Foucault, 2000).

V souvislosti s odsouzenými se často hovoří o potřebě jejich tzv. rehabilitace. 22 Rehabilitace obecně (latin. rehabilitatio  – obnovení) představuje snahu o návrat poškozeného člověka do předešlého tělesného stavu či sociální a právní pozice, případně i úspěšný výsledek této snahy. Zahrnuje soubor opatření s cílem napravit, kompenzovat nebo obnovit narušenou funkci (Pilař, In: Jedlička a kol., 2004).

Rehabilitace je obvykle v pedagogickém či andragogickém kontextu vnímána jako souhrn speciálně pedagogických postupů, kterými se upravují společenské vztahy, obnovují narušené praktické schopnosti a dovednosti i možnosti seberealizace postiženého jedince (viz Průcha, Walterová, Mareš, 2009). Vedle snahy o zlepšení života zejména tělesně postižených se tento pojem dá úspěšně vztáhnout na sociální a edukační práci s odsouzeným. Pro tento účel jej výstižně charakterizuje již dříve zmíněný Masarykův slovník naučný (1932, díl VI., s. 96), dle kterého je rehabilitace „ve vlastním slova smyslu navrácení bezúhonnosti tomu, kdo ji ztratil následkem odsouzení trestním soudem. Spočívá na správné myšlence, že na odsouzeném, který se delší dobu řádně choval, nemá nadále lpět úhona z jeho odsouzení, která mu zpravidla v jeho občanském životě a v jeho povolání velmi překáží“.

Příbuzný sociologický pojem reintegrace označuje časově omezený proces, během něhož dochází ke zpětnému začlenění osoby, která byla z nějakého důvodu vyloučena z běžného života společnosti. Cílem je, aby si daná osoba byla schopna zajistit své životní potřeby na odpovídající úrovni bez potřeby jakékoli podpory či pomoci ze strany dalších osob či společnosti. Což je většinou, vzhledem k absenci fungujícího rodinného zázemí a absenci zaměstnání, nereálné. V poslední době se ukazuje jako velký problém tzv. dluhová past , tj. vysoká zadluženost jedinců (zejména propuštěných z výkonu trestu odnětí svobody) nebo jejich dlouhodobě nepříznivá finanční situace (viz projekt RESTART – příloha 9).

PŘÍKLAD

Ilustrovat to lze na mediálně známém případu podnikatele Ivana Jonáka, bývalého majitele Discolandu Sylvia v Praze, který se po dlouhé době vrátil z výkonu trestu odnětí svobody za vraždu manželky. Propuštěný vůbec neznal nové informační a komunikační technologie, jako jsou mobilní telefon, e-mail a internet (Špadrna, 2015a).

1.5 Penitenciární a postpenitenciární péče

Penitenciární péče představuje soubor speciální péče o jedince ve výkonu trestu odnětí svobody. Na penitenciární péči navazuje tzv. postpenitenciární péče , která probíhá po propuštění z výkonu trestu. Jedná se o podporu jedince propuštěného z výkonu trestu do opětovného znovuzačlenění do života společnosti. Sochůrek (2007, s. 61) definuje postpenitenciární péči jako „nabídku sociálních služeb propuštěnému, avšak můžeme ji pojmout jako specifický druh sekundární a zejména terciární prevence, a to v širokém spektru působnosti (recidiva kriminálního chování, relaps v oblasti alkoholu nebo drog, neadekvátní sociální jednání atd.).“

V postpenitenciární péči rozlišujeme nucenou a  dobrovolnou formu . Nucenou postpenitenciární péči stanovuje zákon, fakticky tak pokračuje v omezení a omezování dotyčného člověka. V praxi se jedná o probaci, probační dohled, ochranný dohled a paroli (viz kapitola 6). Dobrovolná forma postpenitenciární péče nemá zákonem stanovená pravidla a záleží jen na jedinci, jakým způsobem svůj dobrovolný závazek naplňuje. V praxi dobrovolnou formu postpenitenciární péče zajišťují především charitativní organizace. Součástí péče bývá často i psychoterapie a rodinná terapie, které jsou zaměřeny zejména na zvládnutí stresu, jenž nastává po návratu jedince z výkonu trestu jak u dotyčného jedince, tak i v jeho rodině. Tyto terapie se též zaměřují na potlačení systémových příčin kriminálního chování, aby nedošlo k recidivě (Netík, Netíková, Hájek, 1997).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mediace a probace v kontextu sociální andragogiky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.