Jan Cimický: Noční pacient

Vydání první

Copyright © 2015 Jan Cimický

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1965. publikaci

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0226-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0227-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Jan Cimický

NOČNÍ PACIENT

Poznámka

Děj knihy i veškeré postavy jsou smyšlené

a podobnost se skutečnými osobami

je čistě náhodná.

1

Pršelo mezi padajícími vločkami sněhu a rozblácená beztvará hmota na ulici ihned tála. Obrovské záludné kaluže špinavé hutné tekutiny se rozstřikovaly až na chodník a stěrače v plné pohotovosti ani nestačily dokonale očišťovat přední skla projíždějících automobilů. Zablácené reflektory stěží prosvěcovaly nános a zářily jen velmi tlumeně. Všední zimní podvečer v hlavním městě. Spěchající, zachumlané postavy nejkratší cestou směřují z práce domů, navlhlé a rozmrzelé. Město pokryla nevlídná šeď, kterou ani blikající neonové světlo nemohlo rozveselit. Večer, v němž se nejpříjemněji sedí doma, v teple suchého pokoje.

Posádka pohotovostního vozu místní policie nastoupila na noční úderem šesté. Za volantem strážmistr Bušek a vedle něho o něco starší nadstrážmistr Chvojka. Snad to bylo tím protivným počasím, ale ani jeden, ani druhý neměli moc dobrou náladu. Byli už vcelku sehraná dvojice. V práci jim od prvního okamžiku – nastoupili do služebního poměru ve stejný den – říkali Laurel a Hardy. Jeden byl hubený, vytáhlý, s poněkud smutně nasazenou mimikou v obličeji, zkrátka Laurel, druhý byl zase kulaťoučký, růžolící, dobrácky vypadající tlouštík. Není divu, že mu začali říkat Hardy. Doposud spolu tihle dva nikdy v partě nepracovali, ale protože nastaly komplikace, viróza sklátila část mužstva, muselo se improvizovat. A tak se stalo, že se Laurel a Hardy ocitli vedle sebe v jednom autě a vyjížděli v této sestavě poprvé.

Nedalo se nic dělat: plískanice a vytrvalý chlad i v posádkách vozů udělaly své, téměř jedna třetina místních strážníků ležela s teplotou a kašlem v posteli a další, pokud neměli horečku, nachlazení přecházeli, zaskakovali za ty, co na tom byli o něco hůře. Za každou cenu se snažili dodržet bezpečnostní režim, který měla místní policie za úkol především, a tak se každý den dávali dohromady ti zdraví, aby nějaká sestava mohla vyjet do terénu. Rajon byl dost velký a pro jednu posádku to znamenalo vyrazit hned a ničím se nezdržovat.

Stručné pokyny na cestu, plán obvyklé trasy a vůz vyjíždí.

„Tak nejdřív na sídliště!“ Strážmistr Chvojka, jinak Laurel, kontroluje pokyny a mimoděk sleduje čas na hodinkách.

„To máme co dělat, sakra,“ bručí o něco mladší a služebně o stupínek nižší šarže, jinak Hardy, právě kolega za volantem, a rozkašle se. Záchvat bronchitického dráždění ne a ne zastavit.

„Zatracený počasí! Nejradši bych se viděl taky v posteli!“

Chvojka mlčí. I jeho trochu škrábe v krku, nic víc. Má na to svůj recept, mentolové bonbony. A navečer před spaním pořádný, silný a horký lipový čaj s rumem a medem, dva acylpyriny, vlézt si do horké vany, co tělo snese. Pak zalehnout, přikrýt se peřinou a pořádně se vypotit, aby všechno škodlivé odešlo. Tenhle recept po babičce kupodivu téměř vždycky zabral.

„Šel bych k doktorovi, ale nikdy nemám horečku,“ pokračoval strážmistr Bušek za volantem, aniž by přestal soustředěně sledovat trasu před služebním vozem. Protože kolega jen zasmušile mlčí, snaží se mimoděk překlenout ticho.

„Co takhle zastavit u motorestu a dát si kafe? Vždyť je to skoro na cestě, ne? Uděláme si malou čtvrthodinku pauzu. Co říkáš?“

V takové plískanici je uvnitř mnohem příjemněji. Vlezlá a protivná zima roztřásá, i když se v autě topí.

Ostatně, taky by byl raději doma. Oženil se před rokem, manželka čerstvě porodila kluka a on se od té doby moc nevyspal. Navíc pokaždé, když šel do práce a manželku nechával doma, měl nějaký svíravý pocit napětí i smutku, jakéhosi provinění, že všechno leží na ní, a těžko jej překonával. Možná i trochu žárlil, anebo spíš toužil být jí nablízku. I v tuto chvíli ho zahltil podivný prožitek smutku, možná to byla jen prchavá úzkost, ale tak nepříjemná, že raději přestal mluvit.

„Až projedeme první úsek, jo?“ řekl jeho kolega po chvilce.

Autem se rozhostilo ticho, vůz se dál pozvolna sunul po vytčené trase mezi panelovými sídlištními krabicemi. Barevně rozsvícená okna tu a tam zářila, rozhozená v nepravidelné mozaice stejných monotónních fasád. Pestře svítící okna působila spíše teskně. Z plných autobusů se na každé zastávce vylila masa lidí, zástup, který se rychle dělil na menší proudy podle vchodů vysokopodlažních domů.

Najednou se rozpípala vysílačka, k čemuž došlo tak nečekaně, že sebou trhli.

„Příjem,“ hlásil Chvojka.

„Čtverec B6, velké parkoviště, volali teď, že tam máme podezřelou skupinku mladíků, motají se kolem zaparkovaných auťáků. Proveďte kontrolu. Potvrďte příjem!“

„Potvrzuji příjem. Jedeme na místo. Konec.“

Auto se rychle zahryzlo do děravé vozovky, akcelerace hvízdala a do všech stran se s ubíhajícími metry prudce rozstřikovaly dávky břečky ze sněhu, vody a soli. Obchodní středisko, služby, kulturní dům. U posledního bloku, těsně u lesa, je tmavé, stále ještě neosvětlené parkoviště, na němž stojí auta ve čtyřech souřadných pásech.

„Najeď shora, odřízneme jim cestu k lesu!“ řekl nadstrážmistr Chvojka a snažil se s očima upřenýma kamsi dopředu proniknout pohledem hustou tmu. Pokoušel se zaregistrovat každé podezřelé hnutí, kdyby bylo potřeba zasáhnout.

„Najedu přímo proti paneláku!“

Projíždějí pomalu, jen s obrysovými světly, co nejnenápadněji.

„Támhle!“ zazní téměř vítězoslavně a jejich vůz se dává do pohybu směrem ke konci parkoviště, kde se vedle odstavené dvanáctsettrojky mihly dva stíny, poněkud přikrčené, jako by se chtěly před nečekanou návštěvou schovat.

„Dálková světla,“ komentuje si Bušek pro sebe. Oba dva už myslí intenzivně na další okamžiky.

Dlouhý proud světla protne prostor a v kuželu se objeví ne dvě, ale hned tři osoby, které utíkají stejným směrem, ke skladu s materiálem, ohrazenému vlnitým plechem. Zbyl tu zřejmě po stavařích a ještě chvíli potrvá, než zmizí a uvolní místo, možná nějaké jiné stavbě, možná trávníku nebo dětskému hřišti. Zatím tu však naštěstí byl a přímo ideálně zahradil prchajícím cestu. Už bliká i majáček modravého světla, auto se rozjíždí kupředu, ještě rychleji, v zatáčce mezi dvěma řadami odstavených aut skřípají brzdy. Tmavé stíny postav křižují cestu a až těsně před plechovým plotem se zastavují, jako chycená zvířata. Překonat poslední a jedinou překážku jim už nezbyl čas.

„Stůjte, ruce nahoru!“

Modravý majáček metá výstražné blesky do všech stran. A téměř jako ve filmové krimi se z obou předních dveří vyřítí dva strážníci. Trojice před nimi, u plechové ohrady, nemá šanci, tři páry rukou se pomalu zvedají.

„Co je? Co se stalo?“ Prostřední se snaží vypadat suverénně.

„Proč jste utíkali?“

„To se snad nesmí?“

„Na vašem místě bych odpovídal opatrně,“ radí strážmistr Bušek a je znát, že má vztek. Typ mladého muže ve vypasovaných džínách a v černé kožené bundičce ho přímo vyprovokoval.

„Co jste dělali u té dvanáctsettrojky?“

Ostatní mlčí a pokukují po prostředním. Očividně jim poklesla odvaha.

„Tak se spolu půjdeme podívat.“

Skupinka se neochotně pohne a míří tmavým parkovištěm zpátky. Těsně u auta se ovšem ten prostřední opět rozběhne. Je to však jen okamžik. Chvojka nasadí zbylé dvojici pouta, a to rozhodne. Bušek, přece jen malinko mladší a bojovněji naladěný, se rozběhne za prchajícím.

„Stůj!“ volá za ním. Postava však pádí dál, spíše ještě zrychluje.

„Stůj, nebo použiju zbraň!“

Ani teď se prchající nezastaví. Ztichlým sídlištěm třeskne výstřel. A zasviští vzduchem nad hlavou. Teprve nyní se mladý muž zastaví a otočí. Když k němu Bušek doběhne, jen mlčky nastaví ruce.

„No jo, tak já už jdu. Stejně to byla blbost. Ti dva pitomci by to nakonec určitě všechno shodili, že jo!“ Otráveně a jaksi samozřejmě, jako beránek, přijme pouta. Mlčky dojdou až k policejnímu vozu.

„Co jste tu dělali?“

Dva jen zarputile mlčí, není to silou vůle, spíše strachem z toho, co bude. Prostřední, nesporně jejich šéf a hrdina, se jen ušklíbne.

„Se ví, že když do něčeho lezu s takovejma magorama…“

„Co jste tu dělali?“ opakuje Bušek netrpělivě.

„Asi jsme trhali fialky!“ Prostřední zase našel svou ironii a sebejistotu, díval se na oba policisty posměšně a otráveně. Právě v tuhle chvíli měl Bušek nesmírnou a snad žíznivou chuť mu jednu vrazit, jednu pořádnou a dobře mířenou. Kdyby nebyl v uniformě, kdyby to bylo někde jinde, třeba v hospodě na zábavě… Ale teď musí svůj vztek utlumit. A je sám překvapen, jak mu to jde.

„Tak si na ně půjdeme posvítit, ne? Budou se líp sbírat!“ A důrazně popostrčí mladíka směrem kupředu, takže suverén malinko zavrávorá. Asi i na něho platilo, že ucítil převahu. Už beze slova, bez zbytečných komplikací, dojdou k pootevřené dvanáctsettrojce. Vzadu, jen tak pohozené v úložném prostoru, leží tři rezervní kola, radiální pneumatiky, dva magnetofony, přehrávač a jedno utržené autorádio a dvě navigace.

„Koukám, že nám to tu rozkvetlo jako na palouku,“ konstatuje Chvojka se zadostiučiněním a rozhlíží se kolem. Baterka uzounkým pramínkem světla pátravě přejíždí po sousedních autech.

Bleděmodrá citroënka v téže řadě má vylomený pojistný kryt, který spadl na zem, připomíná lehkého, bezzubého žraloka s pootevřenou tlamou. O kus dál jsou vypáčená dvířka u krémového peugeotu a přetrhané dráty pod palubní deskou svědčí o tom, že odtud někdo vytrhl autorádio.

„Takže to všechno pojedeme sepsat!“

A služební vůz strážníků se třemi zlodějíčky míří na nejbližší sídlištní oddělení policie, kam je jako vzácný náklad předají „stáťákům“.

„Snad už máme pro dnešek vyčerpáno,“ usoudil nadstrážmistr Chvojka, „a teď by mohl být až do rána klid.“

„Stejně by mě zajímalo, kolik toho mají opravdu na svědomí,“ prohlásil zamyšleně Bušek a opět nastartoval. Motor se chytil až na třetí pokus a jakoby s chrapotem se opět rozběhl.

„To uvidíme zítra ve svodce. Já si myslím, že nebudou jen tak obyčejní a náhodní zlodějíčci. Všiml sis, jak měli vybavený auto? A kryli si s ním záda, aby je nikdo neviděl, zatímco pracovali… Neměli to špatně vymyšlený a podle mě jim to asi dlouho vycházelo. Rozhodně to žádní začátečníci nebyli!“

Sníh s deštěm se v centru městských ulic hromadil v beztvaré břečce, rozstřikující se za každým autem. Protijedoucí velká nákladní auta odhazovala bláto tak mohutně, že notný příval zahlcoval přední skla a ani stěrače, spuštěné na nejvyšší obrátky, chvílemi nestačily otírat neprůhlednou hmotu, aby řidič viděl aspoň na pár kroků před vůz. Sledování provozu vpředu i vzadu vyžadovalo stále upřenější pozornost, takže i při pomalé jízdě zbývalo všechno ostatní na Chvojkovi.

Jízda středem města byla únavná a nepříjemná. Zablácené přední reflektory aut v protisměru navíc lomily světlo nepředvídatelným způsobem a jejich ostré paprsky oslňovaly, takže mimoděk oba, Chvojka i Bušek, přivírali oči.

„Mě už z toho začíná bolet palice,“ bručel Chvojka.

„Taky bych si dal radši dvacet,“ přisvědčil Bušek, „kolik je vůbec hodin?“

Kolega mrkl na zápěstí.

„Teprve půlnoc.“

Autem se opět rozhostilo ticho. I prořídlý noční provoz ubýval, jen sem tam je míjely poslední autobusy a ojedinělé taxíky, dopravující na periferii opozdilce.

„Musíme si dát kafe,“ vrátil se k původní myšlence strážmistr Chvojka, „jinak úplně zdřevěním. Zastavíme se na pět minutiček v motorestu, co?“

Volant se bezděky stočil na malé parkoviště. Uvnitř motorestu se svítilo.

„Jen klid, mají otevřeno do jedné po půlnoci, znám to tady.“

Motorest POHODA měl nevalnou pověst, scházeli se tam jako na trefpunktu malí i větší zlodějíčci a kšeftovalo se tu s drogami ve velkém. Zastavovaly tady i kamiony a jejich šoféři hledali zpestření po dlouhé a únavné cestě zčásti u výherních automatů, zčásti se rozhlíželi po chvilkovém dámském rozptýlení, a vždycky tu bylo na výběr. Blondýnky i brunetky, štíhlé i boubelky… Už na dálku oznamoval velký billboard, že motorest poskytuje motoristům své služby od pěti ráno do jedné po půlnoci a že jsou tu i v pozdní hodinu stále k dispozici teplá jídla. Menší a zablácená vývěska ještě diskrétně upřesňovala, že tady najde každý pohodu a klid na odpočinek před další cestou.

Jen malý úsek, který museli oba příslušníci proběhnout čvachtavě rozmoklým sněhem se záhadně nepřehlednými kalužinami, jejichž hloubku nešlo předem odhadnout, znamenal zvýšené riziko.

„K sakru,“ klel nahlas Bušek, který ke své smůle vykročil právě do jedné z nich a ucítil v polobotce nepříjemnou studící vlhkost.

Uvnitř však bylo příjemně vytopeno a vlídno. V místnosti seděl jediný host, číšník se opíral o výčepní pult, jinak nebyla ve výčepu živá duše. Zívající číšník četl noviny a jen trochu pozvedl oči, aby se zeptal koutkem úst: „Copak si dáte?“

„Dvakrát preso s mlékem,“ vyhrkl Bušek a usedl k oknu. Když poodhrnul záclonu, viděl na opuštěné policejní auto, stojící smutně uprostřed nečasu. „Nebo ne, dejte mi raději turka!“

„Jak si pánové přejou… jednou turek a jednou co?“

„No… taky turka…,“ přidal se Chvojka.

Syrová vlhkost zvenčí sem nedoléhala, zdálo se, že příjemná pohoda vyhřátého motorestu v krátkosti vytěsní únavu a nahradí ji pocitem uvolnění, záludným a nebezpečným stavem blažené letargie.

„Tady je to kafe.“ Číšník postavil na stůl před ně dvě kávy, přidal cukr a vyinkasoval, pak se úsporným krokem vrátil za výčepní pult ke svým novinám.

Pozdní, jediný návštěvník, který asi vypil víc, než snesl, vrávoravě povstal a tápavě zamířil k věšáku, odkud se marně pokoušel vzít kabát. Moc mu to nešlo, snažil se setřepat jej za rukáv, pak zase zkoušel proniknout z druhé strany a všechno to připomínalo starou němou filmovou grotesku. Souboj člověka s hmotou. Bušek i Chvojka ho sledovali jaksi nezúčastněně, s úsměvem, s nadhledem střízlivého.

„Doufám, že si venku nesedne za volant…“

Když za podroušeným mužíkem zaklaply dveře, ještě chvíli ho sledovali, jak křižuje parkoviště, vrací se krok sem, krok tam a nakonec zmizel ve tmě, někde při kraji silnice.

„Nemysli si, že až ten tvůj svišť vyroste, bude zase všechno jako dřív,“ prohlásil Chvojka zamyšleně, „problémy budou pořád. A baba doma na tebe bude permanentně naštvaná, protože jsi pořád v práci a nic doma nepomůžeš a že všechno leží na ní… no, poznáš to. Dobře už bylo, chlapče!“

Chvojka mávl rukou a opět upadl do předchozí zasmušilosti. Seděli už jen chvíli. Ručička hodin pomalu směřovala k zavírací hodině.

Bušek dopil první, ač si nedočkavým hltáním trochu opařil jazyk. Chvojka se mračil, asi o něčem přemýšlel, a stále zaujatě míchal obsah hrnku a usrkával po lžičkách.

„Jedem?“

Odhodlané, ale nepříliš radostné přikývnutí. Z tepla se špatně odchází do nevlídného marastu. Vločky rozmoklého sněhu se rozplesknou v obličeji při prvním závanu větru, studené přivítání.

A zase nastartovat a vyjet.

Křižují po uličkách a silnicích předměstí dobrou hodinu. Sídlištní krabice se pomalu vytratily a postupně se změnily v malé domky se zahrádkami, nízké ploty, lemované holými stromy se vzpaženými větvemi. Jen výjimečně některé okno ještě svítilo.

V autě se nějak nápadně ochladilo. Začalo mrznout a vločky sněhu již netály, nýbrž poletovaly jako velice lehké chmýří babího léta, snášely se na zem a stále více se všechno v okolí bělalo, chodníky, cesty i ulice na předměstí pozvolna pokrýval nízký bělostný koberec, v němž jediné stopy zanechávaly pneumatiky projíždějících vozů.

„Začíná to klouzat, měly by vyjet sypače, nebo bude ráno zase dopravní kalamita.“

„Mám podat hlášení?“

„Jo, zavolej.“

Všude je docela bílo. Domky se zvolna vytrácejí, mezery a proluky mezi nimi jsou stále častější. Vyjíždějí za město, do polí, ještě před několika lety tu byly jen vesničky za městem, dnes patří administrativně k němu, ale pole a stromořadí podél vymletých asfaltek zůstaly stejné. Bělostný koberec na polích jen občas porušuje hnědý hrbolek hlíny.

Auto se dál hrouží do tmy, zakusuje se do noci. Ze zatažené, těžké oblohy se sypou vločky jak z roztržené peřiny a viditelnost se ještě o poznání zmenšuje.

Bušek za volantem se mračí.

„Jestli bude takhle sněžit do rána, můžou zejtra děti sáňkovat. Stejně si v poslední době moc zimu neužily! My jsme jako kluci jezdili na bobech po takový děsně prudký louce…“

Bílou plochu, která se velkolepě prostírala téměř všude, najednou něco narušilo. Něco, co tam asi nepatřilo. Pohled ponořený do krajiny za skly vozu něco upozorňovalo, přitahovalo.

„Zastav.“

„Co se děje?“

„Mám pocit, jako by tam někdo ležel. Couvni.“

„A kde vlastně?“

„Támhle napravo, kousek od silnice, v poli…“ Zastavili při krajnici a Bušek pro jistotu zapnul maják, který modravě probleskoval krajinou a vrhal podivné světlo, dramaticky odstíněné, odrážející se v krystalcích napadaného sněhu.

„No jo, někdo tam leží. To bude asi nějaký místní opilec. Určitě se v hospodě sťal a teď ho nohy nedonesly domů. Možná tam ani netrefí,“ hádal Chvojka. Moc se mu do marastu nechtělo. V autě bylo přece jen příjemněji.

„Ale nechat ho tu přece nemůžeme! Pojď se aspoň podívat!“

„Víš, co mě teď napadá? Jestli to třeba není ten maník z motorestu! Posviť tam pořádně!“

Bušek vzal z přihrádky v palubní desce baterku, zatímco Chvojka vystoupil, opřel se o karoserii a podupával na místě. V polobotkách mu moc teplo nebylo.

Ostrý paprsek světla z baterky prořízl pološero. Asi tři čtyři metry za strouhou, v bílém koberci pole, ležel člověk. Byl na první pohled starší než ten z motorestu.

„Posviť vedle! Co je to?“ Něco, nějaká skvrna se rozpíjela v bělostném sněhu a po kapkách vsáknutá, pokračovala stopou až k silnici. Zdálo se, že je to krev.

„Opatrně!“ konstatoval Bušek, i když vlastně ani on, ani jeho kolega neměli tušení, o co půjde. Nakročili pomalu a tápavě, protože pod sněhem, skrývajícím každou nerovnost, nemohli ani odhadnout rozbahněný terén, kluzké kameny a zapadané výmoly. I tak nabírali s každým krokem do nízkých polobotek po okrajích ledový, ihned tající sníh.

„Sakra,“ zabořil se Chvojka a na boty se mu nalepila pořádná hrouda hlíny, že jen ztěžka pozvedal nohu, „to bude v autě pěknej sajrajt!“

Konečně se sklonili nad ležící postavou. Muži, který tu ležel jen ve starých štruksových kalhotách a zašpiněném, zakrváceném saku, mohlo být klidně pětasedmdesát. Obličej měl také zkrvavený, samý šrám, a jen obtížně dýchal, již téměř neznatelně.

„No tys tomu dal člověče,“ poznamenal Chvojka rozpačitě, „takhle se zřídit!“

„Do rána by určitě zmrznul!“

I to bylo zcela jasné.

„Jak se jmenujete, pane?“ zacloumal staříkem Bušek. Muž ani neotevřel oči, nereagoval, zdálo se, oba však zaslechli zvuky, připomínající chrčení, až odkudsi z plic. To bylo nadmíru špatné znamení.

„Co s ním? Zavoláme sanitku?“

„No jo, ale co než sem někdo přijede? Nebylo by lepší, abychom ho někam odvezli sami?“

„Ale kam? Myslíš do špitálu?“

„No jo, asi… Ale jak se sem dostal?“

Bušek pokrčil rameny a zkoušel se rozhlédnout kolem. Chvojka se znovu naklonil nad staříka.

„Podívej se, jestli má u sebe nějaké doklady!“

„Ten?“ Chvojka mávne rukou, ale přece jen se snaží zkřehlými prsty proniknout do kapes saka. Není tam nic, vůbec nic.

„Pomoz mi ho natočit bokem, podívám se do zadní kapsy.“

Bušek uchopil starého muže za rameno a nadzvedl ho a chvilinku jen zíral. Byl snad poněkud neschopen slova – bylo to tak nečekané a docela to změnilo situaci! Nyní to už nebyla jenom rozpíjející se kaluž krve, která se na bílém sněhovém podkladu obzvlášť nápadně vyjímala, ale něco docela prozaičtějšího, krutějšího. Bylo tu ještě něco navíc. Něco nečekaného.

„Podívej se!“

Z Buškova hlasu najednou zní nejen překvapení, ale trochu i zděšení.

Starý muž, co leží před nimi ve sněhu, má ruce svázané za zády kusem prádelní šňůry.

„Tohle si přece nemohl udělat sám!“

A jestliže si to nemohl udělat sám, tedy to musel udělat někdo jiný. Ale kdo? A proč? Je to pokus o mučivé a kruté, pozvolné zabití? Nebo je to naplánovaná rafinovaná vražda, kterou náhodně zachytili?

Za jiných okolností by asi oba strážníci nadšeně přivítali, že mají příležitost rozhodovat pro změnu o něčem mnohem dramatičtějším, než je při běžné službě obvyklé. Ale kupodivu, v této chvíli na ni nějak nebyli připraveni. Trochu je zaskočila.

„Musíme to ohlásit!“

Po rozbláceném okraji pole je Chvojka vzápětí několika opatrnými skoky u vysílačky. Už mu ani nevadí nánosy bahna na botách. Strážmistr Bušek zatím vyčkává u staříka, trochu bezradně, trochu nedočkavě.

„Tak co je?“

„Máme ho rychle naložit a odvézt do nemocnice. Co nejrychleji. Sem přijede za chvíli kriminálka a prohlídnou místo. Nemáme v tom prý moc tancovat.“

„No jo, samozřejmě! Jen aby to tady našli!“

„Taky jsem jim to povídal, ale prej se o to nemáme starat, že už si poraděj. Tak pojď, frčíme.“ Naložit nehybné tělo je těžší, než by si člověk pomyslel, váha se zdá nejmíň dvojnásobná, alespoň tak připadá při každém kroku. Trvalo pěknou chvíli, než staříka složili na zadní sedadlo v autě, zapotili se. Když konečně dosedli, očividně se jim ulevilo.

„Myslíš, že sem přijedou se psem?“

„Čert ví, v tomhle počasí?“ A jenom letmý pohled dozadu na sedadlo.

„Hotovo, jedeme do špitálu!“ hlásí Chvojka dispečinku.

„Můžete jet!“ ozývá se z druhé strany.

Vyrazili. Bušek za volantem, Chvojka napůl otočený dozadu, aby mohl rychle zasáhnout, kdyby se stařík probral a dělal něco nepředvídatelného, třeba chtěl vystoupit za jízdy nebo i jen padal ze sedadla. Jednou rukou jej pro jistotu přidržoval.

Před nemocnicí se Bušek zeptal, jako by očekával od svého staršího kolegy radu anebo rovnou zásadní rozhodnutí.

„Kam vlastně jedeme? Na chirurgii?“

Chvojka přisvědčil. Zastavili na parkovišti u patrového pavilonu v zahradě a Chvojka zamířil ke dveřím. Bušek zůstal sedět za volantem a pohledem upřeným do zpětného zrcátka sledoval zadní sedadlo a na něm nehybného staříka. Hlavně ať dýchá, pomyslel si.

Na chirurgii svítilo jen několik oken, většinou byl pavilon ponořený do velebného klidu, který dokresloval padající sníh, sypající se z oblohy jako z otevřené cukřenky. Zvláštní šustění vloček na mrznoucí zemi připomínalo tlumenou vyhrávající hudbu, provázenou monotónním a rytmickým bubnováním jemnými paličkami.

Po chvíli se z budovy vyřítil Chvojka, za ním o krok pozadu povlávala postava lékaře v bílém plášti.

„Tady je, pane doktore, v autě!“

Hromotluk v bílém nahlédl na zadní sedadlo a Bušek rozsvítil. I tlumené světlo, které přerušilo přítmí, nepříjemně zabodalo do očí.

„Krvácí?“ zeptal se doktor.

„To nevíme, ale asi ano, protože všude kolem byla krev. Spousta krve!“ dodal Bušek důrazně.

„Aha,“ bručel dál hromotluk a zkoušel pulz, zvrátil hlavu a posvítil si kapesní svítilnou na zorničky.

„Tak heleďte, mládenci, odvezte ho na internu. V tomhle stavu s ním stejně nemůžeme nic dělat. Až ho tam pořádně vyšetří, když bude ještě potřeba, uděláme konzilium a třeba ho otevřeme. No, uvidíme!“

A už se ani nezdržoval, nečekal, co oni na to, otočil se a odcházel. Vracel se do tepla chirurgického oddělení a nemělo smysl ho zdržovat. Svoje jim řekl a dal jasně najevo, že na svém rozhodnutí nebude nic měnit.

„Krucinál,“ uklouzlo Chvojkovi, „aby nám dědek nakonec nezůstal na krku! Co s ním budeme dělat? Nadělali jsme si do bot!“

A tak ještě o poznání zděšenější dojeli před interní pavilon. Lékařka, která měla službu, na rozdíl od kolegy chirurga požádala, aby staříka donesli dovnitř. Nějaký zřízenec jim k tomu půjčil pojízdný vozíček, ale ani se nenamáhal vstát. Když ho dovezli až sem, ať si ho taky dovezou na ambulanci, to přece není jeho starost… Co jim zbývalo, mlčky a trochu naštvaně poslechli.

Vozík skřípal po chodbě do ambulance. Stařík chrčivě dýchal a měl oči zavřené. Chvílemi je ztěžka otevřel a cosi nesrozumitelného šeptal.

„Asi má žízeň,“ hádal Bušek. Jenže v nemocničním prostředí mezi modrými uniformami sester a bílými plášti lékařů, ve vůni lyzolu a chloraminu, se cítili oba strážmistři nejistí. Ani zeptat se netroufali, natož o něco požádat nebo navrhnout.

Lékařka, jen o něco málo starší než Bušek, se nad staříkem sklonila s neskrývanou nechutí. Opravdu nevypadal vábně. Zasychající krev a bláto tvořily svéráznou povrchovou úpravu.

A znovu stejná procedura, tentokrát mnohem důkladnější, mnohem preciznější. Pulz, tlak, zornice, poslech srdce, dýchání, prohmatat břicho.

„Nic akutního na něm nevidím, břicho je měkké, prohmatné, dýchání v podstatě čisté, i když hodně slabé,“ prohlásila rezolutně.

Chvojka jen nechápavě vrtěl hlavou, jako by ani nevěřil, že přivezli skutečně člověka v posledním tažení, kterého našli polozmrzlého v poli. Otravovali tady snad zbytečně s nějakou hysterickou osobou, která to všechno simuluje? „To snad ne?“

Překvapená Buškova reakce zazněla možná poněkud výhružně. Lékařka se proto znovu zaraženě sklonila nad nehybným staříkem a pokoušela se marně navázat kontakt.

„Pane, slyšíte, pane! Jak se jmenujete?“

Stařík jen s námahou otevřel oči a cosi bezbarvě zaševelil.

„Cože? Co říkáte?“

Stařík mlčel, jako by z něho síla kvapem odcházela.

„Co se vám stalo? Vy jste pil? Že ano?“ Lékařka se snažila najít schůdnou cestičku, jak uniknout od nepříjemného pacienta.

„Dýchněte na mě, no tak, slyšíte! Dýchněte na mě!“

A to už Bušek nevydržel.

„Myslíte si, paní doktorko, že si nechal v hospodě jen tak pro legraci svázat ruce za zády a pak si šel zdřímnout do sněhu?“ Znělo to ironicky a naštvaně zároveň.

„Vidíte přece, že od pohledu není v pořádku,“ přidal se Chvojka stejně netrpělivě. Začínal tušit, že ani tady nejspíš neuspějí.

„Jestli měl svázané ruce, to je vaše starost,“ odsekla lékařka, „já stejně nemám volné lůžko, odvezte ho jinam.“

„Co? Jinam? Kam jinam? Copak vy ho tady nenecháte?“

„Ovšem že ne! Copak nevidíte, že je v šoku? A navíc je určitě dementní, domluvit se s ním taky nemůžu, neodpovídá. Sem nepatří.“

„A kam tedy podle vás patří?“

„Kam? Kam? Třeba na psychiatrii.“ Otočila se k sanitáři, který postával nezúčastněně u okna a vestoje podřimoval. „Pane Řího, dovezte jim toho pána zase do auta, ano?“

A bez dalšího komentáře vyšla z ambulance, ponechávajíc situaci, aby se dořešila sama. Bušek s Chvojkou, trochu jako opaření, trochu jako u vytržení a trochu i nechápavě, zůstali stát a zírali, jak zřízenec staříka vyváží na vozíku opět na chodbu a pak ven před budovu, k jejich autu. Stále poletoval lehounký sníh a zvolna se snášel na střechu vozu.

„Tomu říkám ping-pong!“ suše poznamenal Bušek.

„Nebo taky černej Petr. Ale zatím ho máme my.“

V autě poklesla nálada na bod mrazu.

„Proč zrovna my musíme mít takovou smůlu?“

Kolega za volantem raději neodpověděl a rovnou mlčky nastartoval.

„Mohli nám aspoň dát na ten převoz sanitku, ne?“ mumlal Chvojka chmurně.

Nemocniční odysea musí přece pokračovat k nějakému závěru, který je však nejistý a spíše v nedohlednu.

„Co když nás vylejou i na psychiatrii?“

„Ale někam přece patří! Někde ho přijmout musej!“ Neznělo to však již tak jistě jako před okamžikem.

„Mám pocit, že si někdy doktoři taky zjednodušujou život!“ řekl potichu Chvojka. Měl chuť si zapálit cigaretu, ale přítomnost zraněného staříka mu v tom bránila. Pohrouženi do hlubokého a poněkud i unaveného ticha, dojeli až k bráně psychiatrie. Oba si uvědomovali hlubokou absurditu své cesty a Bušek skrytou myšlenku pronesl nahlas.

„Podle mýho skromnýho názoru by tenhle děda patřil nejspíš někam do normálního špitálu… Tedy, ani se nebudu divit, když nás tady vypakujou,“ meditoval dál Bušek nad volantem, „ani nevím, proč by ho zrovna v blázinci měli přijmout!“

Projeli bránou a zastavili před přijímací kanceláří. Celý areál zářil čerstvě napadaným sněhem a staré svítilny v parku vrhaly zvláštní odlesky. Kousek opodál stála rozsvícená sanitka a v budově se asi odbýval příjem nějakého nového pacienta.

„Musíme se ohlásit vevnitř,“ konstatoval odevzdaně Chvojka a vystoupil do mrazivé noci. Tady, na kopci, jako by byla ještě chladnější a studenější. Na věžních hodinách odbíjela právě třetí.

Předsálí přijímací kanceláře osvětlovalo jen malé noční světlo a strohé vybavení čekárnu v ničem neodlišovalo od ostatních nemocnic.

„Na psychiatrii jsem ještě v životě nebyl,“ přiznal se Chvojka, rozhlížeje se kolem sebe. Na dveřích do ordinace byl však velký nápis NEKLEPEJTE. Chvíli váhali. Kvůli autoritě a pověsti psychiatrie teď byli oba ještě méně energičtí a rozhodní než obvykle. Tázavě se dívali jeden na druhého.

„Snad se přijde někdo podívat… museli nás slyšet, jak jedeme kolem! U zubaře taky nejdřív vyjde sestra, ne?“

A Bušek se posadil na dřevěnou, bíle nalakovanou lavici u protější stěny, trpělivě poklimbával a čekal. Chvojka postával u okna.

Asi za pět minut se otevřely dveře a dva saniťáci vyváděli nějakou dívku v županu, která se o ně opírala veškerou vahou. Zevnitř se ozval ženský hlas, rázně a nesmlouvavě.

„Tady máte papíry, příjem je hotov, dovezte ji na trojku!“

Sanitář, zřejmě znalý a zběhlý, zastrčil svazek listů nového chorobopisu do kapsy pláště a mířil k východu z budovy. Ze dveří konečně vyhlédla sestra a zhurta je zpražila.

„Co vy tady? Přijeli jste si sem zdřímnout?“

Bušek vyskočil, jako by ho někdo bodl špendlíkem, a původní rázná odhodlanost se vmžiku vytratila.

„My jsme k vám přivezli příjem,“ nejistě zablekotal Chvojka od okna, jako žáček první třídy, když odpovídá u tabule.

„Jo? A kde jste ho zapomněli?“

„Tam,“ Bušek ukázal neurčitě směrem ke dveřím, „v autě.“

Sestra se však už dál nevyptávala, zmizela uvnitř a vzápětí vyšla znovu i s lékařem. Doktorovi mohlo být pětačtyřicet, vypadal klidně a vyrovnaně a zcela samozřejmě je oba vyzval, aby šli s ním.

„Kdo to je?“ zeptal se hned ve dveřích z budovy.

„To sami nevíme,“ překotně vyhrkl Bušek, „našli jsme ho při objížďce, ležel kousek od silnice, v poli, měl za zády svázané ruce a bylo tam všude plno krve. Měli jsme ho rychle odvézt někam do špitálu, a tak jezdíme skoro dvě a půl hodiny a vozíme ho od čerta k ďáblu.“

„Tak to jste tady správně,“ konstatoval suše doktor, „já ho tady zastupuju. Dvořák.“

Bušek otevřel a oba příslušníci zachmuřeně a s obavou sledovali lékařův výraz. Doktor Dvořák se chvíli v autě pokoušel o nějaké vyšetření, pak vystoupil. Příslušníci na něho zírali napjatě, jako k poslední instanci, k poslední naději.

„Ten člověk je ante finem, rozumíte? Ale přijmu ho, nedá se nic dělat, i když sem rozhodně nepatří. Další transport by nepřežil docela jistě, teď se ještě můžeme pokusit. Ale i takhle… Nevím. Vypadá to moc špatně. Pojďte se mnou na chvilku dovnitř, sepíšeme v rychlosti, co o něm víte.“

Šli za doktorem omámeně a jakoby zaskočeni náhlou samozřejmou ochotou, na niž už vůbec nesázeli, nepočítali s ní.

Během dvaceti minut sepsal doktor Dvořák za jejich pomoci příjmový protokol, na němž chybělo jméno. NEZNÁMÝ MUŽ.

„Dovezete ho na pavilon, sestra vás doprovodí, abyste tu nebloudili,“ uzavřel Dvořák a vstal.

Bušek vyskočil a zmateně zasalutoval.

„Provedu!“

A jak ulehčeně ujížděli od bran psychiatrické léčebny, to se ani nedá vylíčit.

Kolem páté ráno zazvonil v přijímací kanceláři telefon, volali z oddělení.

„Pane doktore, ten poslední příjem, co jste nám před hodinou poslal, vypadá nějak moc špatně.“

„Ano. Vím. Jdu k vám, zatím mi připravte strofantin a synthophyllin, spočítejte tep a změřte tlak!“

Ale než došel doktor Dvořák parkem do pavilonu, neznámý muž zemřel.

Ležel na první posteli u dveří, převlečený do čistého nemocničního prádla. Nedýchal a sestry se tvářily trochu vyčítavě.

„Vy jste nám dal!“

„Já vím,“ přisvědčil Dvořák, „ale nic jiného se nedalo dělat. Přečetli jste si, co jsem napsal do chorobopisu?“

Vedoucí noční směny přikývla.

„No právě, nezdá se nám to. Podívejte!“ Odkryla staříkův hrudník. Na propadlé a vrásčité stařecké kůži bylo nejméně třicet kruhových, čerstvě mokvavých jizviček.

„To jsou přece popáleniny, ne?“

„Ano, máte pravdu! To vypadá na popáleniny od cigaret!“

Hrůzná pravda tohoto zjištění je doslova přimrazila.

„Má je ještě někde po těle?“

„Ne, jenom na krku a na hrudníku.“

Podle kusých informací sepsal doktor Dvořák úmrtní list, kde bohužel většina údajů zůstala nevyplněná. Pouze tam, kde se hovoří o podezření z cizího zavinění smrti, napsal ano. To však nebylo nic převratně nového.

„Doporučím soudní pitvu,“ řekl Dvořák sestřičkám, „hned po ránu všechno telefonicky dohodnu.“

Ještě než došel zpět do hlavní budovy, zvítězila jiná myšlenka. Sotva dosedl, vytočil telefonní číslo svého přítele Jiřího Hladíka, vrchního kriminálního rady.

„Neruším?“ zeptal se ironicky, když se na druhé straně ozval kamarádův rozespalý hlas. „To bych moc nerad.“

„Vůbec ne. Takový budíček si tajně přávám v těch nejskrytějších snech,“ odpověděl Hladík a hned zaútočil, „ty máš zřejmě noční službu a jako obvykle nemáš do čeho píchnout, co?“

„Správně. A právě o to jedno nic se s tebou chci podělit. Myslím, že od téhle chvíle to bude spíš případ pro tebe. Vaše výjezdovka na tom zřejmě pracuje i tak, pokud vím.“

„Dobře. A co s tím teď můžu udělat?“

„Podrobnosti se dozvíš, jenom ti chci předem doplnit pár podle mne dost důležitých detailů, které zatím v žádném protokolu ani svodce nenajdeš. Ten stařík, o kterého se jedná, u nás právě zemřel. Ale krátce před smrtí ho někdo velice surově a bezcitně mučil, má celý hrudník plný popálenin, zřejmě od cigaret. Navrhuji soudní pitvu a protokol ti pak pošlu, nebo si ho vyzvedni rovnou, pro nás nebude celkem k ničemu.“

„Kolik je hodin?“

„Pět.“

„Fajn. Oblíknu se a přijedu za tebou. Chci se na to sám mrknout.“

„Dobře, hoď sebou. Kdyby přijela pohřební služba, zdržím je.“

Když doktor Dvořák položil telefonní sluchátko, setřásl únavu a zaklonil se v křesle u psacího stolu. Několikrát takhle na Hladíka čekal, anebo on na něj, kolikrát i jeho v noci Hladík vyburcoval, aby se s ním podělil o dojem a zážitek a chtěl znát okamžitě kamarádův názor. Ano, rozuměli si odjakživa výborně, i smysl pro humor a sarkasmus měli jako vlastní sourozenci. Asi právě proto si nemuseli nikdy moc vysvětlovat, jako by četli vzájemně jeden druhému myšlenky i mezi nevyřčenými větami.

Za oknem zvolna ubývala noc, přituhovalo. Sypký sníh dál vytrvale padal a kupil se na zemi. Někde v dálce troubilo auto a před bránou řinčela dodávka s basami mléka. Brzy se vymění noční směna za ranní. Doktor Dvořák vstal, opřel se o okenní parapet a čekal, myšlenky se mu však toulaly kdovíkde.

Povědomá Hladíkova škodovka se objevila za čtvrt hodiny. Vyšel mu před budovu vstříc.

2

Do své pracovny ve třetím patře kriminální služby přišel ten den Hladík neobvykle brzo. Využil toho, že ho doktor Dvořák vytáhl časně z postele, a z psychiatrie od něj jel rovnou do práce. Přemýšlel nejen o případu, který se začal rýsovat, ale i tom, že by se mohl na pár dní vydat do Štrasburku na konferenci o drogových závislostech a využít toho k projednání několika věcí přímo na místě, s komisařem Morelonem. Šéf pařížské kriminálky měl totiž inzerovaný příspěvek v prvním ranním bloku, hned po přednášce doktora Dvořáka. Nebyl si ale jistý, zda by to nezpůsobilo nějaké větší těžkosti, svazoval ho vždy pocit pro povinnost, a ten dominoval.

Seděl teď za svým stolem v pracovně a pootevřenými dveřmi na chodbu mimoděk sledoval, jak se postupně, jeden po druhém, trousí jeho kolegové do služby. Přesto je však nevnímal, začetl se pozvolna, ale intenzivně do ranní svodky, a když zvedl oči a zadíval se směrem ven, bylo to spíše proto, aby srovnával všechno, co již věděl a viděl, do nějakého srozumitelného celku. Slovo od slova přebíral a hodnotil. Jaká jsou fakta?

Krátce po půlnoci našla posádka vozu policejní motorizované jednotky při projížďce na vytčené trase, na poli těsně za hranicí města, nehybného a těžce zraněného starého muže. Stařec měl ruce svázané za zády a byl silně prochladlý. Byl převezen do nemocnice. Na místo se dostavila výjezdová skupina a terén předběžně ohledala, což však silně ztížil měkký podklad i silné sněžení s deštěm. Přesto byly zjištěny první stopy, především příčná rýha po ležícím těle a velká, vsáklá krvavá skvrna. Tělo bylo na místo dovlečeno směrem od silnice. Zatím se nepodařilo zjistit, jak se neznámá osoba jmenuje, kde bydlí, ani jak je stará.

Tyto stručné řádky si mohl již Hladík doplnit o svoje vlastní čerstvé poznatky. Mrtvý muž byl v posledních hodinách svého života surově týrán, popálen cigaretou či cigaretami a pak bezcitně ponechán svému osudu. Jen dílem náhody byl nalezen ještě před smrtí, přesto se však nepodařilo nepříznivý osud zvrátit. Přesná příčina smrti v tomto okamžiku byla ještě stále zahalena tajemstvím.

Hladík, který měl vždycky rád přesnost a systém, vzal čisté desky a tiskacími písmeny je nadepsal. Nemusel dlouho přemýšlet – první, co ho napadlo, bylo ostatně to jediné, co věděl naprosto přesně: NOČNÍ PACIENT. Případ „Noční pacient“.

„Chtěl bych mluvit s těmi chlapci, co staříka našli,“ řekl do telefonu službě.

„Jo. Zavolám měšťákům. Až přijdou, pošlu je za tebou.“

Hladík pohlédl na nástěnné hodiny a zjistil, že se v noci zastavily, asi došla baterie, teď mohlo být kolem sedmé.

„Nebudu je dlouho zdržovat, jenom si něco upřesníme a můžou do hajan.“ Zavěsil a konečně si dopřál hrnek čaje, který pil ze starého porcelánového pucláku každé ráno místo kávy: jeden ze zvyků, co odkoukal od kamaráda Dvořáka. Silný čaj má proti kávě jednoznačnou výhodu, účinek nastupuje pozvolna a déle vydrží, zatímco u kávy jde prudce nahoru a zase prudce klesá – navíc po několika kávách denně ho dříve pobolíval žaludek. Náklonnost k čajovému rituálu ho nakonec přivedla i k řadě zkušeností, naučil se rozlišovat kvality a vůně. Měl v jedné přihrádce stolu hned pět plechovek různých druhů a všelijak je experimentálně kombinoval. Nejraději měl ovšem jemnou jasmínovou vůni anebo pronikavé aroma bergamotu.

Hladík právě vychutnával lahodně trpkou variantu, když se za dveřmi objevil major Kučera a tvářil se, jako by viděl zjevení.

„To je dneska nějaká kontrola příchodů? Co tak brzy, šéfe? Nebo se něco stalo?“ Hladík neznatelně přisvědčil. Vlastně každý den se něco stávalo.

„Spoj se s katedrou soudního lékařství. Chtěl bych znát každý detail z pitvy mrtvého pacienta, co jim přivezli z psychiatrie. Úmrtní list podepisoval doktor Dvořák,“ vychrlil Hladík na ještě neinformovaného Kučeru.

„Nekoukej a podrobnosti si přečti ve svodce. A nezapomeň připomenout, ať provedou taky podrobnou toxikologickou analýzu obsahu žaludku a taky hladiny alkoholu v krvi.“

„Nějaká otrava?“

„I to je možné,“ zvažoval Hladík nahlas, „chci co nejrychleji všechno vědět. Jsme o noc pozadu. Já jsem toho člověka viděl, strašně ho zřídili!“

Kučera se už aklimatizoval.

„Takže i metabolity z moči?“

„Ovšem!“

Kučera hvízdl.

„Jak vidím, dal ses do toho fofrem!“

Když se major Kučera odporoučel a odebral do své kanceláře, aby splnil šéfovy příkazy, Hladík osaměl.

Ani týmu kriminalistů se nevyhnuly důsledky nepříjemného a chladného zimního počasí. Dva ze zkušených pilířů, Seidl a Petrák, ulehli s horečkou. A nejmladší člen týmu, poručík Sulková, trávila týdenní dovolenou v Egyptě, kde se potápěla.

V hlavě se mu navíc stále opakovala jedna myšlenka, kterou nedokázal úplně potlačit: Kdyby bylo všechno jako obvykle, možná by se Hladík vydal na den nebo dva do Štrasburku s doktorem Dvořákem. Hodilo by se, aby všechno, co potřeboval, projednal s Morelonem na místě, pocit odpovědnosti mu to však nedovolil. Nemohl a ani by nechtěl opouštět plující loď, která se v návalu nepředvídatelných viróz začala trochu kymácet!

Už ovšem s netrpělivostí čekal, až se ze sluncem zalitého Rudého moře konečně vrátí benjamínek jeho týmu magistra Sulková. Takhle musel sám zajistit všechny služby s majorem Kučerou. Proto když se objevila ve dveřích jeho pracovny hned při pondělku, v čerstvých vzpomínkách ještě nejspíš někde mezi korálovými útesy, měl trochu výčitky svědomí, že ji hned musí vrátit do reality.

„Jak bylo?“ zeptal se zdvořile a zvedl hlavu.

„Super. Jenom moc krátké. Ale parádní a teplé moře. Mám spoustu fotek…,“ opatrně se rozhlédla a hned změnila téma, „…jenže na to asi nebude čas, co?“

„No,“ připustil vrchní komisař, „máš pravdu, jsme tady jako po bitvě u Waterloo, polovina mančaftu chybí.“

„Chápu,“ zareagovala okamžitě, „tak mi dej úkoly, pustím se do toho.“

Krásné dny strávené na pobřeží teplého moře byly, jak se zdálo, neúprosně minulostí.

„Podívej, tohle mám na stole od rána. Přišlo to od měšťáků. Podívej se na to!“

Když za sebou přivřela dveře „šéfovny“, všimla si, že na jeho dveřích byla nová cedulka. Plk. JUDr. Jiří Hladík, vrchní kriminální rada.

A na vedlejších dveřích byla také fungl nová cedulka:

Vrchní komisaři kriminální služby: Major Ing. Petrák a Major PhDr. Kučera a pod tím, stejně veliké… Poručík Mgr. Jiřina Sulková, komisařka. Do pracovny inspektorů vcházela Jiřina Sulková již se založeným spisem v ruce.

„Bylo tady zemětřesení?“ zeptala se Kučery, který něco horlivě bušil do počítače.

„Co máš na mysli, svůdná siréno?“

„Tu cedulku!“

„Aha, tu přidělali předevčírem. Vadí?“

„Ne, jenom nezvyk,“ odpověděla Sulková, posadila se ke svému stolu a spustila počítač. Ještě než si udělala první kávu, aby se probrala do reality, zalistovala ve zprávách a protokolech, které jí Hladík předal.

„Jak bylo v Egyptě?“

„Super! Dámská jízda!“

„Fajn. Já si taky myslím, že by si někdy měli partneři od sebe odpočinout, třeba o dovolené. Vy psychologové to přece doporučujete, ne?“

„Určitě! Za každou cenu trávit i celou dovolenou s přítelem, s nímž je člověk pořád, má sice svůj půvab, ale lezou si někdy na nervy. Je rozhodně lepší, když jedou na dovolenou spolu už odpočatí a dobře naladění. Nás to teprve čeká…“

„Ještě pojedete někam k moři?“

„Ne, právě že ne, on není na ležení na pláži ani na potápění, tak zařídil podle svého vkusu poznávací zájezd do Číny s nějakou zdejší cestovkou…“

„Až do Číny? Není to daleko?“

Povídali si přes stůl, takže to připomínalo slovní ping-pong.

„Poletíme do Pekingu, je tam prohlídka Zakázaného města a Letního paláce a pak se přesuneme do Xianu, podívat se na tu hliněnou armádu, a na závěr pojedeme někam na jih k Velkému západnímu jezeru a skončíme v Šanghaji.“

„Na lodi, co přiváží čaj…“

„Prosím? Jaký čaj?“

„To je, myslím, z nějaké básničky, co jsme se učili ve škole. Konstantin Biebl, jestli se nemýlím…“

Jiřina mlčela. Poezie nebyla její silná stránka. Ale hned si na internetu pro jistotu našla to jméno. No prosím, pomyslela si, kamarád Jiřího Wolkera, zubař – a nakonec skočil z okna…

Odevzdaně otevřela e-mailovou schránku a začala se prokousávat všemi maily, zprávami a informacemi, které se jí v počítači za krátkou dovolenou navršily. Dva strážníci, nadstrážmistr Chvojka a jeho noční kolega strážmistr Bušek zatím už seděli na chodbě před Hladíkovou pracovnou. Poslali je samozřejmě nahoru a oni vlastně nevěděli kam. Slyšeli z pracovny komisařů hovor a netroufali si zaklepat. Po takové rušné noci se jim ani nechtělo spát. Zážitky v nich teprve teď dozrávaly a začínali si je uvědomovat.

„Neměli bychom se přece jen ohlásit? U pana vrchního rady?“

„Třeba tam má jednání,“ namítl nejistě Chvojka, „před chvílí od něho někdo odcházel.“

Bušek měl tentokrát víc odvahy, vstal a zamířil ke dveřím, za nimiž měl pracovnu vrchní kriminální rada Hladík. A právě když došel k pootevřeným dveřím, vyšel Hladík na chodbu s nějakými listinami, a tak energicky, že Bušek sotva stačil uskočit, aby se nesrazili. První se vzpamatoval Hladík a usoudil, že ti dva jsou ohlášená návštěva, na niž čeká, a gestem je pozval dál.

Ano, Hladík byl i pro mladé městské strážníky pojem. Přirozeně že se Bušek živě zajímal o kriminalistiku a koketoval s představou, že jednou přejde ke státní policii, až si to odšlape „na chodníku“, a že se ke stíhání zločinců jednou aktivně dostane. Chvojka byl spokojený tak, jak to bylo, žádné další ambice neměl. Chápal, že jeho kolegu příliš neláká všední pořádková služba, člověk nejvíc touží po tom, co má trochu nádech dobrodružství – a kdo by se nechtěl proslavit pronásledováním zločinu, a hlavně vtipným a bystrým odhalením?

O Hladíkovi oba slyšeli už spoustu historek a symbolizoval v jejich očích úspěchy kriminalistické služby. Některé jeho známé případy se tradovaly vyprávěním i mezi strážníky od jedné party ke druhé, a jestliže měla každá generace ve své profesi někoho, ke komu se hrdě hlásila, tím obdivovaným vzorem kriminalistické důstojnosti a pečlivosti byl pro Buška a Chvojku právě Jiří Hladík. Až dosud ho nikdy neviděli osobně, nikdy s ním nemluvili, snad si ho představovali trochu jako gabinovského Maigreta, Moulina nebo jiného slavného detektiva, možná ani přesnou představu neměli, co nakonec záleží na podobě? Byli proto na chodbě před pracovnou poněkud nesví, asi stejně jako bývají studenti před vstupem do pracovny obávaného examinátora.

Možná že si ho skutečně představovali trochu jinak, atletická postava mladistvě vyhlížejícího pětačtyřicátníka jim připadala snad příliš obyčejná k takovému renomé. Hladík to zpozoroval a nepřestával se usmívat.

„Copak, představovali jste si mě jako Krakonoše?“

A tím padly poslední zábrany. Chvojka s Buškem se posadili do nabízených křesel a rozhlíželi se zvědavě kolem sebe po skrovně zařízené místnosti.

„Možná že jsem vás, kluci, zdržel, mrzí mě to, ale určitě to nebude nadlouho, jenom se musím na něco zeptat, upřesnit si pár podrobností, a to mi můžete říct jenom vy dva. Rozumíte, týká se to vašeho nočního hlášení.“

Oba mládenci se tvářili napjatě a pozorně.

„Ale nejdřív vám uvařím kafe,“ rozhodl vrchní rada Hladík. „Zasloužíte si ho!“ A zatímco se chystala voda ve varné konvici, přisedl k nim.

„Co si o tom myslíte?“

Chvojka překvapeně zamrkal, nečekal, že se ho bude uznávaný šéf kriminálky Hladík vyptávat na „jeho“ osobní názor.

„Nejdřív jsme si mysleli, že tam šel z hospody nějaký místní opilec a prostě si krátil cestu přes pole a upadl.“

„A proč?“

„Protože ležel bezvládně, jen tak, prostě jako člověk, co právě přebral a ani mu není zima… jednoho takového jsme právě včera viděli…“

„Viděli? Nemohl to být on?“

„Určitě ne,“ vyhrkl Bušek, „ten první vypadal jinak. A měl kabát. Tenhle ležel jen v saku a ještě ho neměl ani zapnutý.“

„A co ty ruce? Měl prý svázané ruce?“

„No jo, na mou duši! To nám bylo nejvíc nápadný. Taky jsme hned volali…“

„A jak byly ty ruce svázané? Předpokládám, že jste ho rozvázali?“

Bušek provinile přikývl.

„My jsme… nechtěli jsme to zdržovat… já jsem tu šňůru přefik nožem…“

„Správně, úplně správně! Víte, mně jde jen o to, čeho jste si všimli. Dokázali byste říct nebo ukázat, jak měl ty ruce svázané, jakým způsobem?“ Chvojka se zamyslel.

„Já myslím, že jo.“

Hladík mu podal kus papírového provazu a nastavil ruce.

„Takhle ne,“ prohlásil Bušek, „za zády.“

Hladík zapažil, až mu křuplo v obratlích mezi lopatkami. Chvojka obtočil motouz třikrát dokola zápěstí a zauzloval.

„Takhle?“ ujišťoval se vrchní kriminální rada.

„Ano,“ ozvalo se dvojhlasné unisono, „jenže to nebyl papírák, ale kus pořádné prádelní šňůry.“

Všechny doličné předměty se ostatně brzy objeví na Hladíkově stole, již teď však bylo nesporné, že staříkovi musela svázat ruce za zády jiná osoba. Nebo osoby? Kdo byl vlastně ten stařík? A odkud? Jak se dostal na zasněžené pole?

„Poslyšte,“ zeptal se Hladík, když mu uvolnili ruce a mohl se protáhnout a naservírovat slíbenou kávu, která příjemně a lákavě voněla, „neříkal něco? Myslím aspoň v náznaku, nějaké slovo, něco, z čeho by se mohlo usoudit na pachatele? Nenaznačoval něco?“

„Kdepak, ten už byl v limbu. V hrozném stavu, sotva pohnul rty. Mysleli jsme si nejdřív, že je hotovej, ale pak jsme si všimli, že ještě dejchá.“

„Já vím, udělali jste, co se dalo. Zřejmě by se stejně nepodařilo toho člověka zachránit, ani kdybyste přišli dřív. Uvidíme, co nám o tom poví pitva.“

„On je… on už zemřel?“ zeptal se Bušek překvapeně.

„Takže celá ta noční jízda po nemocnicích byla na nic?“ přidal se Chvojka zklamaně.

„Bohužel, to se v naší profesi stává. Proto bych chtěl znát každou, třeba zdánlivě nedůležitou podrobnost, kterou si vybavíte. Nikdo jiný než vy dva mi v tuhle chvíli nemůže víc prozradit, skutečně!“ Hladík usrkl ze svého čaje, který si systematicky doléval z konvice. Bylo chvilku ticho.

Najednou se Chvojka vztyčil, jako by si přitom chtěl lépe vestoje vybavit něco z předchozí noci, a obrátil se ke svému kolegovi.

„Ale něco přece drmolil, vzpomeň si!“

Bušek se tvářil rozpačitě.

„No jo, něco tam vzadu ševelil, ale nebylo mu rozumět ani hlásku. A já jsem se za volantem ani nesnažil, spíš abychom rychle někam dojeli, že jo?“

Hladík mlčel a díval se z jednoho na druhého.

„To je pravda,“ přisvědčil Chvojka, „ono se z toho nedalo nic poznat. Jestli myslíte nějaké jméno nebo tak…“

„Ano, přirozeně,“ prohlásil Hladík neurčitě. Věděl dobře, že taková náhoda, aby oběť z posledních sil srozumitelně drmolila, se stává nanejvýš v knížce. Starého muže však někdo přepadl, surově zmučil, svázal a bezbranného a vyčerpaného, vysíleného a zuboženého nechal ležet na poli. A kdyby si ho nevšimla hlídka, asi by umrzl, a možná že by ho našli až mnohem později. A ještě kdo ví…

Pro řešení případu to zatím mnoho nepomohlo: staříka objevili i tak příliš pozdě, a navíc teď kriminalisté neměli v ruce žádný jasný a konkrétní důkaz, přesvědčivou stopu, po níž lze jít tvrdě a systematicky, sledovat ji až k cíli. Opravdová stopa jako vždycky někde zůstala. Ale problém je, jak ji najít. Ani ti dva městští strážníci, ani doktor Dvořák, ani vrchní kriminální rada Hladík neměli zatím to štěstí. Možná je to jen otázka času.

„Takže vlastně neřekl nic.“

Jen dvojnásobné zavrtění hlavou. Hladík zalistoval ve svodce událostí za uplynulou noc. Ani jeho nenapadalo nic konkrétního a převratného, čím by se posunuli kupředu.

„Třeba si vybavíte ještě něco?“ zkoušel Hladík naposledy, ale nic nového se nedověděl.

„Moc nás mrzí, že vám v tom pátrání nemůžeme víc pomoct,“ řekl Chvojka, jako by se omlouval, protože si nad prázdným šálkem kávy připadal hloupě.

„Nevadí, i tak díky,“ řekl Hladík, „pojedu se hned podívat na místo a trochu si to tam prohlídnu.“

Mládenci to pochopili jako signál k odchodu. Hladík je nijak nezdržoval, dověděl se vše, co mu mohli nabídnout. Teď jde jako vždy o to, nahodit správnou udici, na niž by se zachytila nejdůležitější stopa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noční pacient.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.