Deon Meyer

13 HODIN

originální název: Thirteen hours,

vydáno u hodder & Stoughton, London 2010

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Deon Meyer 2008

First published in South Africa in Afrikaans

by human & Rousseau in 2008 as Dertien Uur.

First published in Great Britain in English

by hodder & Stoughton in 2010 as Thirteen hours.

Translation © Jakub Kalina 2015

© Moravská Bastei MoBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN ePUB 978-80-243-6879-5

ISBN Mobi 978-80-243-6880-1

5:36–7:00

1

5:36: Do příkrého svahu hory Lví hlava běží dívka. Štěrk naléhavě křupe pod jejími běžeckými teniskami.

Právě v tu chvíli ji paprsky slunce ozáří jako reflektor. Je obrazem ladné bezstarostnosti. Při pohledu zezadu je vidět, jak tmavý cop naráží do malého batohu. Výrazně opálená pokožka na krku kontrastuje se světle modrým trikem. Dlouhé nohy v džínových šortkách srší energií. Zosobňuje atletické mládí – dynamická, zdravá, soustředěná.

To trvá až do chvíle, kdy se zastaví a ohlédne se přes levé rameno. Pak se iluze vytrácí. V obličeji má strach. A totální vyčerpání.

Nevidí úchvatnou krásu města ponořeného do měkkého ranního světla. Vyděšenýma očima pátrá po pohybu v křoví přírodní rezervace. Ví, že tam jsou, ale neví, jak jsou blízko. Zprudka oddechuje – může za to námaha, šok a hrůza. Adrenalin a zoufalá touha po životě ji ženou vpřed, nutí ji běžet dál, nevšímat si bolesti v nohou, píchání v bocích, únavy po bezesné noci ani strachu z cizího města, neznámé země a nepoznaného kontinentu.

Před sebou má křižovatku. Instinkt ji žene doprava, nahoru, blíž ke skalnatému vrcholu. Nepřemýšlí, nemá plán. Běží zcela slepě, její ruce připomínají písty stroje, který ji pohání kupředu.

Detektiv inspektor Benny Griessel spal.

Zdálo se mu, že řídí obrovskou cisternu na klesajícím úseku dálnice N1 mezi Parow a Plattenkloofem. Jel moc rychle a neměl stroj zcela pod kontrolou. Ostré zvonění mobilu, které ho hned vrátilo do reality, přivítal s úlevou. Otevřel oči a mrkl na radiobudík. 5:37.

Shodil nohy ze své postele pro jednoho a na sen hned zapomněl. Chvilku nehnutě seděl na kraji jako muž balancující na okraji útesu. Pak vstal, došoural se ke dveřím a po dřevěných schodech dolů do obýváku, kde večer mobil nechal. Byl celý rozcuchaný a na sobě měl jen seprané šortky. Napadlo ho, že telefonát v tuhle hodinu může znamenat jedině špatné zprávy.

Číslo svítící na malé obrazovce neznal.

„Griessel,“ zachraptěl rozespale do telefonu.

„Dobré ráno, Benny, tady Vusi. Promiňte, že jsem vás vzbudil.“

Snažil se rozespalou mysl přimět k soustředění. „To je dobrý.“

„Našli jsme… tělo.“

„Kde?“

„Svatý Martin, ten luteránskej kostel na Long Street.“

„V kostele?“

„Ne, ležela venku.“

„Hned tam budu.“

Ukončil hovor a prohrábl si vlasy.

Ležela, říkal inspektor Vusumuzi Ndabeni.

Nejspíš nějaká bezďačka. Další coura, co to přehnala s chlastem. Položil mobil vedle svého zbrusu nového notebooku z druhé ruky.

Pořád ještě rozespalý se otočil a vrazil nohou do předního kola bicyklu, který stál opřený o pohovku ze zastavárny. Zachytil ho, aby nespadl. Pak se vrátil nahoru. Kolo mu připomnělo jeho finanční problémy, těmi se teď ale zabývat nechtěl.

V ložnici si stáhl šortky a z rozkroku ucítil pižmový pach sexu.

Kurva.

Zničehonic na něj dopadlo poznání dobrého a zlého. Spolu se vzpomínkou na události předchozího večera ho zbavilo posledních zbytků rozespalosti. Co ho to jenom napadlo?

Vyčítavým obloukem hodil spodky na postel a odešel do koupelny.

Vztekle zvedl záchodové prkýnko, zamířil a vymočil se.

Najednou se ocitla na asfaltovém povrchu Signal Hill Road a vlevo, asi o sto metrů dál, zahlédla ženu se psem. Snažila se křičet o pomoc, jenže se jí nedostávalo dechu, a tak z ní vycházelo jen chroptění.

Běžela k té paní venčící psa. Zvíře bylo velké, ridgeback. Žena vypadala tak na šedesát, běloška, na hlavě velký růžový klobouk, v ruce vycházkovou hůl a na zádech malou tašku.

Pes vypadal neklidně. Možná vycítil její strach, možná k němu dolehla její panika. Jak zpomalovala, podrážky jejích bot pleskaly o asfalt. Zastavila se tři metry od nich.

„Pomozte mi,“ vyrazila ze sebe dívka. Měla silný přízvuk.

„Co se děje?“ Žena měla v očích obavu. Ucouvla. Pes zavrčel a ve snaze dostat se k dívce blíž napínal vodítko.

„Chtějí mě zabít.“

Žena se polekaně rozhlížela. „Ale já nikoho nevidím.“

Dívka se ohlédla přes rameno. „Blíží se.“

Pak si tu paní se psem prohlédla a došlo jí, že jí nepomůže. Ne tady na otevřeném svahu hory. Ne proti nim. Jen je všechny vystaví nebezpečí.

„Zavolejte na policii. Prosím. Jenom zavolejte na policii,“ řekla a běžela dál, zpočátku pomalu, jak se tělo bránilo další námaze. Pes vyrazil za ní a štěkl. Žena trhla s vodítkem.

„Ale proč?“

„Prosím,“ zopakovala a vlekla se dál po silnici směrem ke Stolové hoře. „Hlavně zavolejte na policii.“

Asi po sedmdesáti krocích se ohlédla. Ta paní pořád udiveně stála na místě.

Benny Griessel spláchl a zauvažoval, proč ho nenapadlo, že k tomu, co se stalo včera, muselo dojít. Nešel za tím, prostě se to stalo. Proboha, neměl by si to tolik vyčítat, vždyť je jenom člověk.

Jenže je ženatý.

Pokud tomu tedy chcete říkat manželství. Oddělené lože, oddělený stůl, oddělený domov. Do háje s tím, Anna přece nemůže chtít všechno. Nemůže ho jen tak vyhodit z jeho vlastního domu a čekat, že bude platit dvě domácnosti, že zůstane celý půlrok střízlivý a ještě ke všemu bude žít v celibátu.

Aspoň vydržel bez pití. Už sto padesát šest dní. Víc než pět měsíců odříkání, den po dni, hodina za hodinou, až do této chvíle.

Bože, Anna se o tom včerejším večeru nesmí nikdy dozvědět. Ne teď. Necelý měsíc před koncem jeho vyhnanství za všechno to pití. Kdyby na to Anna přišla, byl by v hajzlu, všechna ta snaha a utrpení by byly k ničemu.

Povzdechl si a šel si k zrcadlové skříňce vyčistit zuby. Dobře si sám sebe prohlédl. Šedivějící vlasy na spáncích, vrásky okolo očí, slovanské rysy. Nikdy nevypadal jako kluk z plakátu.

Otevřel skříňku a vyndal z ní zubní kartáček a pastu.

Co na něm vlastně ta Bella viděla? V jednu chvíli ho večer napadlo, jestli s ním spí jenom proto, že je jí ho líto, jenže byl příliš vzrušený a tolik vděčný za její tichý hlas a velká prsa a rty, bože, rty, vždycky ujížděl na rtech, tam to všechno začalo. Ne. Začalo to u Lize Beekmanové, ale copak by tomu Anna věřila?

Sakra.

Benny Griessel si rychle a naléhavě vyčistil zuby. Pak skočil do sprchy a pustil vodu naplno, aby ze svého těla smyl ten provinilý pach.

Nebyla to bezďačka. Griesselovi se na chvilku zastavilo srdce, když přelezl špičaté hroty kovové výplně kostelního plotu a spatřil ležící tělo. Tenisky, khaki šortky, oranžové tílko a tvar rukou i nohou mu prozradil, že jde o mladou dívku. Vzpomněl si na svou dceru.

Kráčel po úzkém asfaltovém chodníku okolo vysokých palem a borovic a žluté cedule s nápisem: VJEZD VÝHRADNĚ S POVOLENÍM. POUZE OSOBNÍ AUTA. ZA VOZIDLO ODPOVÍDÁ MAJITEL. Došel až k místu nalevo od pěkného šedého kostela, kde na tomtéž asfaltu ležela.

Zvedl hlavu k dokonalému rannímu nebi. Jasno, skoro bezvětří, jen čerstvý vánek vonící po moři. Tohle není chvíle na smrt.

U těla postával Vusi s ohledávači Tlusťochem a Hubeňourem, policejním fotografem a třemi muži v uniformě Jihoafrického policejního sboru. Na ulici před kostelem Griessel minul další muže v uniformách, nejméně čtyři v bílých košilích s černými nárameníky metropolitní policie, kteří se tvářili hrozně důležitě. Společně se skupinou čumilů viseli na plotě a zírali na bezvládné tělo.

„Dobré ráno, Benny,“ pozdravil jako vždy klidný Vusi Ndabeni. Byl zhruba stejně vysoký jako Griessel, ale působil drobněji. Štíhlý a upravený, nažehlené puky kalhot, sněhobílá košile s kravatou, zářící boty. Moderně zastřižené krátké vlasy barvy pepře, pečlivě upravená bradka. Na rukou měl chirurgické gumové rukavice. Griessel se s ním seznámil minulý čtvrtek, kdy poznal také pět dalších detektivů, kterým měl v nadcházejícím roce dělat „mentora“. Tak to říkal John Afrika, provinční velitel detektivní služby a kriminálního vyšetřování. Když však Griessel stál sám před Afrikou v jeho kanceláři, vyslechl si tohle: „Jsme v prdeli, Benny. Posrali jsme ten Van der Vyverův případ a vedení teď přišlo s tím, že se máme přestat flákat, ale co můžu dělat? Odchází mi nejlepší lidi a ti noví jsou beznadějní, naprostí zelenáči. Benny, můžu se na vás spolehnout?“

O hodinu později už Griessel stál ve velké konferenční místnosti na policejním ředitelství před šesti nejlepšími nováčky. Ti seděli v řadě na šedých erárních židlích a vypadali mimořádně nezaujatě. Tentokrát John Afrika své vyjádření zmírnil. „Benny bude váš mentor. Pracuje u sboru pětadvacet let. Dělal na starém oddělení vražd, když vy jste ještě chodili na základku. To, co on už zapomněl, se vy máte teprve naučit. Ale jedno si zapamatujte: není tady proto, aby za vás dělal vaši práci. Bude sloužit jako váš poradce a mentor. Slovníková definice říká, že to znamená,“ – velitel se podíval do svých poznámek – „moudrý a důvěryhodný rádce nebo učitel. Proto jsem ho povolal. Protože Benny je moudrý a vy mu můžete věřit, protože mu věřím já. Chybí nám zkušenosti, máme spoustu nových lidí a nemůžeme si dovolit neustále vynalézat kolo. Učte se od něj. Prošli jste výběrem – takovou příležitost nedostane každý.“ Griessel sledoval jejich tváře. Čtyři štíhlí černoši, jedna tlustá černoška a jeden urostlý barevný detektiv, všichni těsně po třicítce. Vděčnost z nich zrovna nezářila, až na Vusumuziho („ale všichni mi říkají Vusi“) Ndabeniho. Ten barevný detektiv, Fransman Dekker, působil vyloženě nepřátelsky. Griessel už byl ale na spodní proudy v novém policejním sboru zvyklý. Stál vedle Johna Afriky a připomínal si, že by měl být vděčný za to, že i po rozpuštění Útvaru pro vyšetřování násilné trestné činnosti má pořád práci. Za to, že on a jeho nadřízený Matt Joubert nebyli na rozdíl od většiny jejich kolegů převeleni na stanici. Ve sboru zavedli nové pořádky, které nebyly zase tak úplně nové, vlastně to bylo jako před třiceti lety. Detektivové nově spadali pod jednotlivé stanice, protože tak se to teď dělá v zámoří a JAPS se po nich přece musí opičit. Aspoň měl pořád práci, a Joubert ho dokonce navrhl na povýšení. Dnes se měl dozvědět, jestli mu vydrželo štěstí a oni odhlédli od jeho alkoholické minulosti, pozitivní diskriminace a dalších politických sraček a udělali z něj kapitána.

Kapitán Benny Griessel. Znělo mu to dobře. A taky potřeboval vyšší plat.

Zoufale.

„Dobrý ráno, Vusi,“ odpověděl.

„Čau, Benny,“ přivítal ho Jimmy, vysoký a štíhlý muž od ohledávačů oblečený v bílém plášti. „Prej ti teď říkají Vědma.“

„Podle tý tetky z Pána prstenů,“ dodal Arnold, jeho malý a tlustý kolega. V policejních kruzích byli známí právě jako Hubeňour a Tlusťoch.

„Z Matrixu, ty blbečku,“ opravil ho Jimmy.

„To je fuk,“ zabručel Arnold.

„Dobrý ráno,“ pozdravil Griessel. Pak se otočil k uniformovaným policistům pod stromem a zhluboka se nadechl, jak se jim chystal říct: „Tohle je místo činu, tak vypadněte za plot.“ Pak si však uvědomil, že to je Vusiho případ, takže by měl sklapnout a dělat mentora. Nakonec se tedy na policisty jen zamračil, což k ničemu nevedlo, a sehnul se k tělu.

Dívka ležela na břiše a s hlavou odvrácenou od ulice. Měla velmi krátké blonďaté vlasy. Na zádech jí vrah udělal dva krátké horizontální řezy kopírující lopatky. Ty však nebyly příčinou smrti. Tu způsobila obrovská řezná rána na krku, dost hluboká na to, že bylo vidět až k jícnu. Její obličej, hruď i ramena ležely v kaluži krve. Na místě už se vznášel měděný pach smrti.

„Jissis,“ hlesl Griessel. Hned se v něm začal vzdouvat ten známý strach a odpor. Začal pomalu a zhluboka oddechovat, jak ho to učil doktor Barkhuizen. Musí se na to dívat s odstupem, nesmí se s tím ztotožňovat.

Na okamžik zavřel oči. Pak vzhlédl ke stromům. Hledal v sobě objektivitu, jenže tohle byla příšerná smrt. A jeho mysl si chtěla představovat, jak k tomu došlo, jak se zablýskl nůž, který vzápětí zajel hluboko do jejích tkání.

Rychle vstal a předstíral, že se rozhlíží po okolí. Hubeňour a Tlusťoch se jako obvykle o něčem dohadovali. Zkusil je poslouchat.

Bože, vypadá tak mladá. Osmnáct, devatenáct?

Který šílenec dokázal takovému dítěti proříznout hrdlo? Jaké perverzní myšlenky ho k tomu dovedly?

Zaháněl z hlavy představy a soustředil se na fakta a na důsledky. Je bílá. Z toho budou potíže. Novináři po tom skočí a hned zase začnou s tou svojí mantrou o tom, jak se úřadům začíná kriminalita vymykat z rukou. Čeká je práce pod tlakem a dlouhé přesčasy. Bude se v tom hrabat spousta lidí a každý se bude snažit krýt si záda a on už na to nemá žaludek.

„Průser,“ řekl tiše Vusimu.

„Já vím.“

„Lepší by bylo, kdyby ti v uniformách zůstali za plotem.“

Ndabeni kývl a odešel k uniformovaným policistům. Požádal je, aby odešli cestou okolo kostela. Nechtělo se jim, raději by se účastnili vyšetřování. Nakonec ale šli.

Vusi se vrátil k němu se zápisníkem a propiskou v ruce. „Všechny brány jsou zamčený. Tamhle u fary je vjezd pro auta a tady před kostelem je hlavní vstup. Musela přeskočit plot – je to jediná cesta dovnitř.“ Vusi hovořil moc rychle. Ukázal na barevného muže na chodníku za plotem. „Tamten chlápek… James Dylan Fredericks, ji našel. Je to denní manažer bio restaurace Kauai na Kloof Street. Říká, že dojíždí autobusovou linkou Golden Arrow z Mitchell’s Plain a od nádraží chodí pěšky. Šel okolo a něčeho si všiml. Tak přelezl plot, ale když uviděl krev, vrátil se a zavolal na stanici na Caledon Square, protože jejich číslo má kvůli práci uložený v rychlý volbě v telefonu.“

Griessel přikyvoval. Měl podezření, že Ndabeni je z něj nervózní, jako kdyby snad měl jeho práci hodnotit. Bude si to s ním muset vyříkat.

„Půjdu Fredericksovi říct, že může jít. Víme, kde ho najdeme.“

„To je dobrý, Vusi. Nemusíš… Jsem rád, že mi říkáš podrobnosti, ale nechci, abys… víš…“

Ndabeni mu položil ruku na rameno, jako by ho chtěl uklidnit. „To je v pohodě, Benny. Chci se něco naučit…“

Vusi chvilku mlčel. Potom dodal: „Nechci to posrat, Benny. Čtyři roky jsem strávil v Khayelitshe a nerad bych se tam vracel. Ale tohle je moje první… běloška,“ řekl tak opatrně, jako kdyby si to někdo mohl vyložit jako rasistickou poznámku. „To je úplně jinej svět…“

„To je.“ Tohle Griesselovi moc nešlo, nikdy nevěděl, jaká slova volit, aby byla politicky korektní.

Vusi ho zachránil. „Díval jsem se, jestli má něco v kapsách šortek. Nějakej doklad. Nic jsem nenašel. Teď už čekáme jenom na patologa.“

Někde ve větvích zašveholil pták. Nedaleko přistáli dva holubi a začali se pošťuchovat zobáky. Griessel se rozhlížel kolem sebe. V jižní části kostelního pozemku stálo u dvoumetrové cihlové zdi jediné auto, bílý mikrobus toyota. Na boku měl velkými písmeny vyvedený nápis „Adventure“.

Ndabeni sledoval jeho pohled. „Nejspíš tady parkujou kvůli bezpečnosti,“ poznamenal a ukázal na vysokou zeď a zamčené brány. „Myslím, že maj kancelář na Long Street.“

„Asi jo.“ Na Long Street se scházeli snad všichni batůžkáři přijíždějící na Kapský poloostrov – mladí a studenti z Evropy, Austrálie a Ameriky sem směřovali za levným ubytováním a dobrodružstvím.

Griessel se znovu sklonil k tělu, tentokrát však tak, aby dívčina tvář hleděla směrem od něj. Nechtěl se znovu dívat na tu ošklivou ránu ani na její jemné rysy.

Prosím, ať to není cizinka, pomyslel si.

To by byl teprve pořádný průser.

2

Přeběhla Kloofnek Road a na chvilku se nerozhodně zastavila. Chtěla si odpočinout, popadnout dech a nějak se vypořádat s tou hrůzou, která ji svírala. Musí se rozhodnout: doprava, ven z města, po cestě, která podle silničního ukazatele vede do Camps Bay a kdovíkam ještě, nebo doleva, víceméně zpátky po svých stopách. Instinkt jí velel vydat se doprava, pryč, co nejdál od pronásledovatelů a děsivých událostí té noci.

Jenže přesně to budou oni očekávat a ona se tak zase dostane ještě hlouběji do neznáma, ještě dál od Erin. Bez dalšího přemýšlení zahnula vlevo. Podrážky jejích běžeckých bot hlasitě pleskaly o svažující se asfalt. Držela se na levé straně dvouproudé silnice a po čtyřech stech metrech zahnula prudce doprava a klopýtala dolů po zarostlém kamenitém svahu až na Higgo Road, protínající obytnou čtvrť na svahu hory, plnou velkých luxusních vil s překrásnými zahradami za vysokými zdmi. Naplnila ji naděje, že by tady mohla narazit na někoho, kdo by jí pomohl a nabídl ochranu.

Všechny brány však byly zamčené. Každý z domů připomínal pevnost a ulice byly v tuhle ranní hodinu opuštěné. Silnice teď stoupala prudce vzhůru a ona už prostě nemohla dál. Vpravo zahlédla otevřenou bránu jednoho domu a celé její tělo začalo volat po odpočinku. Ohlédla se a nikoho neviděla. Skočila do brány. Za ní uviděla krátkou příjezdovou cestu stoupající k parkovišti. Vpravo u vysoké stěny rostlo husté křoví a vlevo stál za vysokým kovovým plotem a zamčenou brankou samotný dům. Skočila do křoví a prodrala se jím až ke zdi, kde ji z ulice nikdo nemohl vidět.

Padla na kolena a batohem se opřela o zeď. V naprostém vyčerpání zavřela oči a sklonila hlavu. Pak se sunula níž, dokud neseděla na zemi. Věděla, že bude mít šortky umazané od vlhkého zdiva a hnijícího listí, ale jí to bylo fuk. Chtěla si hlavně odpočinout.

Její mysl jí začala sama od sebe přehrávat šest hodin starou scénu. Celá se roztřásla a otevřela oči. Na to teď nemůže myslet. Je to… teď je to prostě příliš. Skrz husté zelené listí a velké, jasně červené květy uviděla na parkovišti auto. Zaměřila se na něj. Mělo nezvyklý tvar, elegantní, ale ne nový. Co to je za značku? Snažila se tak odvést myšlenky od prožité hrůzy. Dech se jí zklidnil, srdce však ne. Únava na ni padala jako těžký plášť, ale ona se jí ubránila. Takový luxus si teď nemůže dovolit.

V 6:27 uslyšela z ulice kroky běžících lidí. Bylo jich několik a blížili se ze stejného směru, kterým přišla ona. Srdce se jí znovu divoce rozbušilo.

Slyšela, jak na sebe volají v jazyce, kterému nerozuměla. Kroky zpomalovaly, až ztichly úplně. Naklonila se trochu dopředu, našla mezeru v listí a zahleděla se k otevřené bráně. Stál tam jeden z nich. Moc na něj neviděla, ale z toho mála poznala, že je černý.

Ztuhla jako socha.

Muž se pohnul. Vešel do brány. Tiše našlapoval na gumových podrážkách. Bylo jí jasné, že se rozhlíží a hledá možné skrýše.

Nezřetelná silueta se zkrátila. Sklání se? Dívá se pod auto?

Pak se muž zase narovnal a jeho obrys se zvětšoval. Blížil se k ní. Může ji skrz to křoví vidět?

„Hej!“

Když uslyšela ten výkřik, měla pocit, jako by dostala ránu do prsou. Ani nevěděla, jestli se v tu chvíli nějak pohnula.

Tmavá silueta klidně odcházela.

„Co tady chcete?“ Ten hlas přicházel z domu, z vrchního patra. Někdo křičel na toho černocha.

„Nic.“

„Tak sakra vypadněte z mýho pozemku.“

Žádná odpověď. Muž ještě chvíli stál a pak pomalu, neochotně zmizel.

Dva detektivové prohledávali areál kostela od jihu. Vusi začal vpředu, u barokního plotu oddělujícího pozemek od Long Street. Griessel pátral vzadu u vysoké cihlové zdi. Kráčel pomalu se skloněnou hlavou a přejížděl očima po zemi. Měl potíže se soustředěním, přepadl ho takový neurčitý a prchavý nepříjemný pocit. Teď se musí soustředit: na holou zem, trsy trávy okolo stromů a na asfaltový povrch chodníku. Každou chvíli se sehnul, něco sebral a podržel to v prstech – víčko od pivní láhve, dva kroužky z nápojových plechovek, zrezivělou kovovou podložku, prázdnou bílou igelitku.

Dostal se až za budovu kostela, kam téměř nedoléhal hluk z ulice. Zvedl oči nahoru k věži. Její vrcholek zdobil kříž. Kolikrát už projel okolo, aniž by si to tady pořádně prohlédl? Budova kostela byla krásná, ačkoli tenhle architektonický styl nedokázal pojmenovat. V pečlivě udržované zahradě rostly vysoké palmy, borovice a oleandry. Kolik už to asi bude let, co je tady někdo vysázel? Obešel malou budovu fary a znovu uslyšel zvuky ulice. Zastavil se v severním rohu pozemku a rozhlédl se po Long Street. Tady člověk pořád ještě najde to staré dobré Kapské Město: viktoriánské domy, většinou jen dvoupatrové, některé s pestrobarevnými fasádami, nejspíš aby zaujaly mladé. Co znamená ten podivný neklid? Se včerejším večerem to nijak nesouvisí. Ani s dalším tématem, kterému se už dva nebo tři týdny úspěšně vyhýbá – stěhováním zpátky k Anně a starostmi, jestli jim to ještě bude fungovat.

Může za to jeho pozice mentora? Že je na místě činu a smí se dívat, ale nesahat? Teď už mu bylo jasné, že to ponese těžce.

Možná jen potřebuje něco k jídlu.

Podíval se na jih ke křižovatce s Orange Street. Bylo úterní ráno, chvíli před sedmou, a ulice už pulzovala životem – auta, autobusy, taxíky, skútry, chodci. Jako každý rok v polovině ledna se znovu otevíraly školy po dávno zapomenutých prázdninách. Skupina čumilů na chodníku se rozrůstala v malý dav. Dorazili i dva reportéři s fotografickými brašnami přes rameno. Dlouhé objektivy drželi před sebou jako zbraně. Jednoho z nich znal, dřív spolu chodívali popíjet do baru. Celé roky pracoval pro Cape Times, teď ale sháněl senzace pro jakýsi bulvár. Jednoho večera v baru Fireman’s Arms prohlásil, že kdyby všechny novináře a policajty zavřeli na týden do basy na Robben Islandu, alkoholový průmysl v Kapském Městě by zkolaboval.

Pozoroval cyklistu, jak se šikovně proplétá provozem na závodním kole s těmi neuvěřitelně tenkými pneumatikami. Ten trouba měl na sobě upnuté černé šortky, zářivě barevnou košili, boty, helmu, a dokonce i rukavice. Sledoval ho pohledem ke světlům na křižovatce s Orange Street a říkal si, že by nikdy nechtěl vypadat tak hloupě. Už jenom s tou helmou, co připomíná obrácený nočník, se cítil jako blbec. Nenosil by ji, kdyby ji k tomu kolu nedostal zadarmo.

Přišel s tím doktor Barkhuizen, jeho sponzor u Anonymních alkoholiků. Griessel se mu svěřil, že touha po pití nepolevuje. První tři měsíce, takzvané období krize, už dávno přešly, ale on dychtil po láhvi stejně jako první den. Doktor mu zopakoval zásadu života ze dne na den, ale Griessel mu na to řekl, že to nestačí. „Potřebujete se nějak rozptýlit. Jak trávíte večery?“ zeptal se ho Barkhuizen.

Večery? Policajti žádné večery nemají. Když už se nějakým zázrakem dostal domů brzy, napsal dceři Carle nebo si na počítači pustil jedno ze svých čtyř cédéček a hrál k tomu na basovou kytaru.

„Večer mám spoustu práce, doktore.“

„A ráno?“

„Občas se jdu projít do parku. K přehradě.“

„Jak často?“

„Nevím. Občas. Jednou za tejden, možná míň…“

S doktorem měl ten problém, že je dost ukecaný. A nadšený. Do všeho. Jeden z těch pozitivních chlapíků, co vidí sklenici poloplnou a nedají si pokoj, dokud vás k něčemu neinspirují. „Zhruba před pěti lety jsem začal jezdit na kole, Benny. Běhání by moje kolena neunesla, ale kolo je ke starým kloubům milosrdné. Začínal jsem pomalu, pět šest kilometrů denně. Pak mě to chytlo. Čerstvý vzduch, všechny ty vůně, slunce. Cítíte horko i chlad, vnímáte věci z nové perspektivy, protože se pohybujete vlastním tempem, celý váš svět jako by se zklidnil. Máte čas na přemýšlení…“

Když mu o tom doktor vyprávěl potřetí, nechal se tím pohltit a na konci října si začal vyhlížet kolo – svým obvyklým způsobem. Jeho syn Fritz mu v legraci říkal Benny Griessel, lovec výhodných nákupů. Nejdřív se podíval na ceny nových kol v obchodech, kde zjistil dvě věci – kola jsou příšerně drahá a radši než závodní kolo pro bábovky by chtěl pořádného horáka. Obešel známé zastavárny, jenže všude nacházel jenom levné šmejdy ze supermarketů. Nakonec prolistoval inzertní noviny Cape Ads, kde narazil na ten správný inzerát: květnatý popis kola se sedmadvaceti rychlostmi, ultralehkým hliníkovým rámem, kotoučovými brzdami a přehazovačkou Shimano, helmou zdarma, které majitel „před měsícem nechal za 7500 randů předělat na DH.“ Později se dozvěděl, že to znamená „downhill“ – ne že by z toho byl moudřejší. Rozhodl se však, že 3500 randů je sakra dobrá koupě a že si vlastně od té doby, co ho manželka vykopla z domu, nekoupil vůbec nic pro sebe. Jenom tu sedací soupravu ze zastavárny Mohammeda ‚Špulila‘ Faizala v Maitlandu, ledničku a basovou kytaru, kterou chtěl dát Fritzovi k Vánocům. Objevil ji v září u Faizala. To je všechno. Jenom základní věci. Notebook přece nemůže počítat. Jak by bez něj komunikoval s Carlou?

Pak si vzpomněl na Vánoce a všechny náklady, které ho čekají. Uhádal s majitelem kola slevu o další dvě stovky, vzal peníze, koupil si ho a začal na něm jezdit každé ráno. Na ježdění nosil staré šortky, tričko, sandály a tu praštěnou helmu.

Brzy pochopil, že jeho čtvrť není pro cyklisty zrovna ideální prostředí. Jeho byt leží ve čtvrtině cesty na Stolovou horu. Když jede dolů k moři, nakonec musí zase vystoupat na kopec. Může se taky nejdřív vydat nahoru ke Kloof Neku, aby si jízdu domů užil, jenže to trpí zase na začátku. Po týdnu to málem vzdal. Pak mu ale doktor Barkhuizen poradil metodu pěti minut.

„Takhle to dělám já, Benny. Když nemám náladu, řeknu si: ‚Jenom pět minut, a když se mi pořád nebude chtít, vrátím se domů.‘“

Vyzkoušel to a ani jednou se nevrátil. Když už vyrazíte, tak jedete. Koncem listopadu ho to najednou začalo bavit. Našel si trasu, která mu vyhovovala. Po šesté ráno sjel po St. John’s Street a podvratně to střihnul přes botanickou zahradu ještě předtím, než do služby nastoupili zapálení hlídači. Pak zahnul na Adderley, zamával květinářům vykládajícím čerstvé zboží na Golden Acre a pokračoval po Duncan Street až do přístavu, kde se podíval, jaké nové lodě ten den zakotvily. Odtud zamířil přes Waterkant do Green Pointu a dál kolem moře až k bazénu v Sea Pointu. Pozoroval horu a moře a lidi, mladé krásné běžkyně s dlouhýma opálenýma nohama a poskakujícími prsy, procházející se důchodce, matky s kočárky a další cyklisty, kteří ho zdravili i navzdory jeho předpotopnímu vybavení. Nakonec se otočil a vyrazil zpátky. Celkem tak ujel šestnáct kilometrů a vracel se domů plný radosti. Ze sebe i z města, které mu poslední dobou ukazovalo jen holý zadek.

A taky ze svého nákupního umění. Do té doby, než za ním dva týdny před Vánoci přišel Fritz a oznámil mu, že basovka už ho nebaví. „Sólová kytara, to je něco, tati. V pátek jsme byli na Zinkplaat a jejich kytarista, Basson Laubscher, byl skvělej, tati. Úžasnej. Geniální. To je teď můj sen.“

Zinkplaat.

Griessel ani nevěděl, že taková kapela existuje.

Tu basovku před Fritzem skrýval přes dva měsíce. Byl to jeho vánoční dárek. A tak znovu vyrazil ke Špulilovi Faizalovi, který měl tou dobou jenom jednu kytaru, Fendera, skoro novou a zatraceně drahou. Carle, která teď žije v Londýně, navíc musel vybrat podobně drahý dárek. Takže teď je v podstatě bez peněz, protože Anna po něm chce, aby platil alimenty, jako by byli rozvedení. Jak dospěla ke svému výpočtu, to mu bylo záhadou a měl takový pocit, že ho Anna sdírá z kůže, zatímco sama jako asistentka v právnické kanceláři vydělává dobře. Ale když zkoušel něco namítat, odpověděla mu: „Na chlast ti zbylo vždycky, Benny, to pro tebe nikdy nebyl problém…“

Měla nad ním morálně navrch, a tak musel platit. Byla to součást trestu.

Nic z toho však nebylo příčinou jeho momentálního neklidu.

Griessel si povzdechl a vydal se zpátky na místo činu. Zatímco pozoroval rostoucí dav čumilů, který bude brzy někdo muset zkrotit, došlo mu, co to je za pocit.

Nijak to nesouviselo s jeho sexuálním životem, finančními problémy nebo hladem. Byla to předtucha. Jako by na něj dnes čekalo nějaké zlo.

Zakroutil hlavou. Takovými blbostmi se nikdy nenechával rozházet.

Metropolitní policisté ochotně pomáhali přes plot mladé barevné ženě. Zvedla svůj kufřík, vděčně jim pokývla a zamířila ke Griesselovi a Ndabenimu. Ani jeden ji neznal.

„Tiffany Octoberová,“ představila se a natáhla k Bennymu malou ručku. Všiml si, že se trochu třese. Žena měla na očích brýle s tenkými černými obroučkami. Stopy po akné pod make-upem. Byla štíhlá a v bílém plášti se skoro ztrácela.

„Benny Griessel,“ odpověděl a ukázal na detektiva vedle sebe. „A tohle je inspektor Vusumuzi Ndabeni. Vede vyšetřování.“

„Říkejte mi Vusi.“

„Ráda vás poznávám.“ Žena si s černým detektivem potřásla rukou.

Oba se na ni tázavě dívali. Chvíli jí trvalo, než se zorientovala. „Jsem patoložka.“

„Vy jste nová?“ zeptal se Vusi po chvilce nepříjemného ticha.

„Můj první samostatný případ.“ Tiffany Octoberová se nervózně usmála. Pak se k nim zvědavě přišourali oba ohledávači. Lékařka jim zdvořile podala ruku.

„Už jste skončili?“ zeptal se Griessel netrpělivě.

„Ještě musíme projít chodník a tu zeď,“ odpověděl Hubeňour Jimmy. Významně se podíval na svého menšího kolegu. „Benny asi rána moc nemiluje.“

Griessel si jich nevšímal. Pořád stejné kecy.

Tiffany Octoberová si prohlédla tělo.

„Au,“ zhodnotila ho.

Detektivové mlčeli. Pozorovali ji, jak otevírá svůj kufřík, vytahuje rukavice a kleká si k dívce.

Vusi přistoupil blíž ke Griesselovi. „Benny, požádal jsem fotografa, aby udělal obrázky, na kterých… není vidět poškození. Obrázky obličeje. Chci je ukázat lidem v okolí. Musíme ji identifikovat. Možná bychom je mohli dát i novinářům.“

Griessel přikývl. „Bezva nápad. Ale budeš na toho fotografa muset zatlačit. Jsou pomalí…“

„Jasný.“ Ndabeni se sklonil k patoložce. „Paní doktorko, kdybyste mi mohla aspoň zhruba říct, jak dlouho je mrtvá…“

Tiffany Octoberová ani nezvedla hlavu. „Na to je moc brzo…“

Griessela napadlo, kde je asi dnes ráno vrchní patolog, profesor Phil Pagel. Ten by jim hned dal kvalifikovaný odhad, který by se od skutečného času lišil maximálně o půl hodiny. Namočil by špičku prstu do kaluže krve, na několika místech by dloubl do těla s tím, že rigor mortis se ze všeho nejdřív projeví na menších svalech, a prohlásil by, že si myslí, že je mrtvá tolik a tolik hodin, což by později jenom potvrdil. Jenže Tiffany Octoberová jeho zkušenosti neměla.

„Zkuste si tipnout,“ vyzval ji Griessel.

„To vážně nemůžu.“

Bojí se, že se netrefí, pomyslel si Griessel. Naklonil se k Vusimu a zašeptal mu do ucha, aby to neslyšela: „Nějakou dobu tady leží, Vusi. Krev už je černá.“

„Jak dlouho?“

„Nevím. Čtyři hodiny… možná víc. Pět.“

„Dobře. Takže bychom se měli dát do práce.“

Griessel přikývl. „Sežeň co nejrychleji ty fotky. A promluv si s měšťáky, Vusi. Mají na ulicích kamerovej systém – na Long Street taky. Doufejme, že ten krám v noci fungoval. Řídicí středisko je na Wale Street. Třeba tam něco najdeš…“

„Dík, Benny.“

Usnula v křoví u zdi.

Chtěla si jen na chvilku odpočinout. Zavřela oči, opřela se o zeď a natáhla si nohy před sebe. Aspoň na okamžik zatoužila uniknout tomu napětí a vyčerpání. Pořád ji strašily vzpomínky na události předchozí noci. Aby se jich zbavila, myslela na své rodiče a na to, kolik hodin je teď doma, jenže v časových zónách se moc neorientovala. Kdyby teď v Lafayette bylo brzy ráno, otec by seděl nad novinami Journal & Courier a kroutil by hlavou nad komentáři Joea Tillera, trenéra fotbalového týmu univerzity Perdue. Matka by jako obvykle nestíhala. S odřenou hnědou koženou aktovkou na rameni by klopýtala ze schodů. „Jdu pozdě, zase jdu pozdě, přece nemůžu zase přijít pozdě!“ Otec s dcerou by se na sebe přes kuchyňský stůl jako každé ráno usmáli. Vzpomínky na bezpečný domov s jeho rituály v ní probudily obrovský stesk. Chtěla rodičům hned zavolat, slyšet jejich hlasy a povědět jim, jak moc je má ráda. V duchu pokračovala ve smyšleném rozhovoru s klidně a přívětivě odpovídajícím otcem, dokud ji nepřemohl spánek.

3

Doktorka Tiffany Octoberová je zavolala k sobě: „Inspektore…“

„Ano?“

„Možná bych mohla zkusit něco odhadnout…“

Griessel si říkal, jestli ho předtím nepřeslechla.

„Pomůže nám každá maličkost…“

„Myslím, že zemřela na místě činu. Stopy po krvi naznačují, že jí pachatel prořízl hrdlo, když už tady ležela. Řekla bych, že ji přitlačil břichem dolů k zemi a pak ji podřízl. Nikde nevidím skvrny, ze kterých by vyplývalo, že stála.“

„Aha…“ Na to už dávno přišel sám.

„A tyhle dvě rány…,“ ukázala na šrámy na dívčiných lopatkách.

„Ano?“

„Zdá se, že k nim přišla až po smrti.“

Griessel přikývl.

„Tohle vypadá jako nějaká vlákna…“ Doktorka Octoberová opatrně ohmatávala ránu malou pinzetou. „Syntetický materiál, tmavá barva, to není z jejího oblečení…“

Ndabeni se podíval k ohledávačům, kteří se sklopenými hlavami procházeli chodník. Ani na chvilku nezavřeli ústa. „Jimmy,“ zavolal. „Máme tady něco pro vás…“ Pak si dřepl vedle patoložky.

Ta pokračovala: „Podle mě jí něco uřízl ze zad. Něco jako batoh, víte, se dvěma popruhy.“

Jimmy přiklekl k ní. Tiffany Octoberová mu ukázala nalezená vlákna. „Počkám, až si je posbíráte.“

„Fajn,“ přikývl Jimmy. Společně se svým parterem začali vlákna sbírat. Vrátili se k předchozímu rozhovoru, jako by je nic nepřerušilo: „Říkám ti, že to je Amoré.“

„Není to Amoré, je to Amor,“ odsekl tlustý Arnold. Vytáhl z tašky průhledný igelitový sáček a přidržel ho otevřený.

„Co to řešíte?“ zeptal se Vusi.

„Joostovu ženu.“

„Kterýho Joosta?“

„Van det Westhuizena.“

„Kdo to je?“

„Ragbista.“

„Byl to kapitán Antilop.“

„Já mám radši fotbal.“

„To je fuk, ale ta holka má fakt pořádný…“ Arnold rukama naznačil velká prsa. Tiffany Octoberová se uraženě odvrátila. „Jenom konstatuju fakta,“ bránil se Arnold.

Jimmy pinzetou pečlivě vybíral vlákna z rány. „Jmenuje se Amoré,“ zopakoval.

„Říkám ti, že se jmenuje Amor. No a ten chlap za ní vylezl na pódium a…“

„Jakej chlap?“ zajímal se Vusi.

„Já nevím. Nějakej chlap, co se šel podívat na její show. No a pak popadl mikrofon a povídá jí: ‚Máte ty nejlepší kozy ze všech.‘ A Joost se děsně rozzuřil.“

„Co dělala na pódiu?“ zeptal se Griessel.

„Benny, copak ty nečteš You? Je to zpěvačka.“

„No a Joost si toho chlápka po koncertě našel a řek mu: ‚Takhle s mojí ženou mluvit nebudeš.‘ A ten chlap povídá Joostovi: ‚Ale ona má vážně krásný kozy…“ Arnold se rozřehtal.

Jimmy se k němu přidal. Tiffany Octoberová naštvaně odkráčela ke zdi.

„Co je?“ zavolal za ní menší ohledávač nevinně. „Je to pravda…“

„Měls říct ‚poprsí‘,“ poučil ho Jimmy.

„Ale to ten chlap neříkal.“

„No a proč mu ten Joost prostě jednu nevrazil?“

„To bych taky rád věděl. Do Jonaha Lomua strčil tak, že mu drkotaly zuby…“

„Jakýho Jonaha?“ zeptal se Vusi.

„Bože, Vusi, to je novozélandský křídlo. No prostě na hřišti Joost řádí jako mlátička, ale chlapovi, co si bere do huby k… teda poprsí jeho ženy, nic neudělá.“

„A jak by to podle tebe asi obhájil před soudem? Právník toho chlapa by vytáhl pár čísel You a řekl by: ‚Vaše Ctihodnosti, jen se koukněte, vždyť je na fotkách ukazuje celý zemi. To se pak nikdo nemůže divit, že chlapi o výbavě jeho ženy mluví, jako by patřila všem.‘“

„To je pravda. Ale říkám ti, že se jmenuje Amor.“

„Nikdy.“

„Ty si to pleteš s tou dýdžejkou Amoré Bekkerovou.“

„Kdepak. Ale jedno ti řeknu: Já bych takhle svoji ženu chodit nenechal.“

„Jenomže tvoje žena nemá ty nejlepší kozy ze všech. Kdyby měla, taky by ses tím chvástal…“

„Už jste skončili?“ přerušil je Benny.

„Ještě projdeme chodník a rozhlídnem se u zdi,“ odpověděl Jimmy a vstal. Vusi přivolal fotografa. „Jak rychle mi můžete dodat ty fotky obličeje?“ Mladý kudrnatý fotograf pokrčil rameny. „Uvidím, co se dá dělat.“

Řekni mu, že takhle teda ne, pomyslel si Griessel. Vusi jenom přikývl.

„Ne,“ ozval se Griessel. „Potřebujem je do osmi. A nebudu se o tom bavit.“

Fotograf odešel ke zdi a ani se neobtěžoval skrývat své rozladění. Griessel se za ním znechuceně díval. „Dík, Benny,“ hlesl Vusi.

„Nebuď tak hodnej, Vusi.“

„Já vím…“

Po chvilce nepříjemného ticha se zeptal: „Benny, na co jsem zapomněl?“

Griessel mu trpělivě radil: „Ten batoh. Muselo to být loupežný přepadení. Její peníze, pas, mobil…“

Ndabeni se rychle chytil. „Chcete říct, že ten batoh někde zahodili.“ Griessel už nedokázal jen takhle stát stranou. Zaměřil se na chodník, kde se pořád mačkali čumilové. „O to se postarám já, Vusi, aspoň nějak zaměstnáme ty měšťáky.“ Šel k plotu a zavolal na strážníky. „Kdo tady velí?“

Muži se po sobě jen dívali.

„Tenhle chodník je náš,“ prohlásil barevný policista v okouzlující uniformě poseté prýmky. Přinejmenším polní maršál, napadlo Griessela.

„Váš?“

„Přesně tak.“

Cítil, jak se ho zmocňuje vztek. Celá metropolitní policie mu lezla krkem, pitomí dopraváci, co flákají svou práci a mají na silnicích naprostý bordel. Ovládl se a ukázal na konstábla JAPS: „Uzavřete ten chodník, odtamtud až sem. Ti lidi si můžou postávat na druhý straně.“

Konstábl zavrtěl hlavou. „Nemáme pásku.“

„Tak si nějakou sežeňte.“

Konstábl nevypadal, že by měl z toho úkolu moc velkou radost, ale otočil se a někam odešel. Z levé strany přijela sanitka, která se prodírala davem.

„Ten chodník patří nám,“ zopakoval ten oprýmkovaný metropolitní policista tvrdohlavě.

„Vy tady tomu velíte?“ zeptal se ho Benny.

„Ano.“

„Jak se jmenujete?“

„Jeremy Oerson.“

„A chodníky patří do vaší jurisdikce?“

„Ano.“

„Výborně,“ řekl Griessel. „Tak se postarejte, aby tady ta sanitka mohla zaparkovat. Přímo tady. A pak chci, abyste prohledali každej chodník v okruhu šesti bloků. Každej odpadkovej koš, každej koutek a každou mezeru. Jasný?“

Muž mu věnoval dlouhý pohled. Nejspíš zvažoval, co by se stalo, kdyby odmítl. Potom kysele přikývl a začal svým mužům vydávat rozkazy.

Griessel se otočil zpátky k Vusimu.

„Tohle byste měli vidět,“ zavolala patoložka klečící u těla.

Vrátili se k ní. Doktorka držela v pinzetě štítek z dívčina trika.

„Broad Ripple Vintage, Indianapolis,“ přečetla a významně se na ně podívala.

„Co to znamená?“ chtěl vědět Vusi Ndabeni.

„Myslím, že to je Američanka,“ odpověděla.

„A do prdele,“ zabručel Benny Griessel. „Jste si jistá?“

Tiffany Octoberová při jeho slovech trochu vykulila oči a tón jejího hlasu její rozladění potvrdil: „Dost jistá.“

„Průser,“ řekl Ndabeni. „Velkej průser.“

7:02–8:13

4

Alexandru Barnardovou probudil v knihovně velkého domu na Brownlow Street v Tamboerskloofu pronikavý vyděšený jekot hospodyně.

Byl to zvláštní moment. Netušila, kde je, měla ztuhlé a polámané tělo a v polospánku jí to ještě moc nemyslelo. Zvedla hlavu a snažila se zaostřit. U dveří uviděla buclatou ženu s otevřenou pusou. Nejdřív si její výraz vyložila jako odpor. Pak si ho teprve spojila s tím zvukem.

Alexandra si uvědomila, že leží na zádech na perském koberci. Nemohla si vzpomenout, jak se tam dostala. Pak ucítila tu odpornou pachuť v ústech a došlo jí, že strávila noc na podlaze v alkoholovém opojení. Sledovala očima pohled Sylvie Buysové: vedle velkého koženého křesla proti ní ležel ještě někdo. Opřela se o lokty. Přála si, aby Sylvia přestala ječet. Nevzpomínala si, že by s ní večer někdo pil. Kdo by to mohl být? Posadila se a pak už tu postavu poznala. Adam. Její manžel. Měl jen jednu botu, z druhé nohy mu visela napůl svlečená ponožka. Černé kalhoty a bílá košile s černou skvrnou na prsou.

Teprve v tu chvíli jako by někdo konečně zaostřil objektiv kamery. Pochopila, že Adam je zraněný. Ta černá skvrna na roztržené košili je od krve. Opřela se rukama o koberec, aby se zvedla. Cítila se zmateně, jako omámená. Na dřevěném stolku vedle ní stála láhev a sklenice. Prsty nahmatala nějaký předmět, a když sklonila hlavu, všimla si, že vedle ní leží pistole. Poznala ji, patřila Adamovi. Co tady dělá?

Vstala.

„Sylvie,“ oslovila hospodyni.

Barevná žena ječela dál.

„Sylvie!“

Náhlé ticho přineslo obrovskou úlevu. Sylvia stála ve dveřích s dlaní na ústech a hypnotizovala pistoli.

Alexandra udělala jeden opatrný krok a znovu se zastavila. Adam je mrtvý. Když si prohlédla jeho zranění a polohu, bylo jí to jasné, ačkoli to nechápala. Je to snad sen?

„Proč?“ zeptala se Sylvia, které se zmocňovala hysterie.

Alexandra se na ni podívala.

„Proč jste ho zabila?“

Patoložka a dva muži ze sanitky tělo pečlivě balili do černého uzavíratelného pytle. Griessel seděl na kamenném obrubníku pod palmou. Vusi Ndabeni telefonoval s náčelníkem stanice. „Potřebuju aspoň čtyři muže, šéfe, aby to tady obešli… Chápu, ale je to americká turistka… Ano, jsme si dost jistí… Já vím… Já vím. Ne, zatím nic… Díky, šéfe, počkám tu na ně.“

Vrátil se k Bennymu. „Vrchní komisař říkal, že před parlamentem demonstrujou nějací odboráři, takže mi může poslat jenom dva muže.“

„Ti pitomí odboráři pořád jenom protestujou,“ zabručel Griessel a vstal. „Pomůžu ti s prohledáváním okolí, Vusi, než dostaneme ty fotky.“ Už se mu nechtělo jen tak nečinně posedávat.

„Dík, Benny. Dal byste si kafe?“

„Pošleš pro něj někoho?“

„Kousek odtud je kavárna. Zaběhnu tam.“

„Já tam zajdu.“

Služebnu stanice Caledon Square naplnili stěžovatelé, oběti, svědci a jejich kamarádi. Do hučení protestujících a vyčítavých hlasů bez ustání vyzváněl telefon. Seržantka vyčerpaná po devítihodinové službě si nevšímala zamračeného obličeje za pultem a zvedla sluchátko. „Stanice Caledon Square, u telefonu seržantka Thanduxolo Nyathiová, jak vám mohu pomoci?“

Ozval se sotva slyšitelný ženský hlas.

„Musíte hlasitěji, madam. Neslyším vás.“

„Chtěla bych něco nahlásit.“

„O co jde, madam?“

„O jednu dívku…“

„Pokračujte.“

„Potkala jsem ji dnes ráno okolo šesté na Signálním kopci. Prosila mě, abych zavolala na policii, protože ji někdo chce zabít.“

„Okamžik, madam.“ Vzala si formulář JAPS a z kapsičky vytáhla propisku. „Jak se jmenujete?“

„Já bych to jenom chtěla nahlásit…“

„Já vím, madam, ale potřebuji znát vaše jméno.“

Ticho.

„Madam?“

„Jmenuju se Sybil Gravettová.“

„A vaše adresa?“

„Vážně nechápu, k čemu to potřebujete. Tu holku jsem potkala na Signálním kopci. Venčila jsem psa.“

Seržantka si v duchu povzdychla. „A co se tedy stalo potom, madam?“

„Doběhla až ke mně a říkala, že musím zavolat policii, protože se ji někdo snaží zabít, a pak zase utekla.“

„Viděla jste, že by ji někdo pronásledoval?“

„Ano. Proběhli okolo mě o pár minut později.“

„Kolik jich bylo, madam?“

„Nepočítala jsem je, ale určitě aspoň pět nebo šest.“

„Dokázala byste je popsat?“

„No, někteří byli bílí a někteří černí. A všichni celkem mladí… Docela mě vystrašilo, jak odhodlaně za ní ti mladíci běželi…“

S trhnutím se probudila, protože na ni někdo řval. V panice zkusila vstát, jenže nohy ji zradily. Zapotácela se a musela se znovu opřít o zeď.

„Ty pitomá feťačko!“ Muž stál před křovím s rukama v bok. Byl to stejný hlas, který prve křičel z domu.

„Prosím,“ zavzlykala a narovnala se.

„Vypadni z mýho pozemku.“ Muž ukázal k bráně. „Co to je za způsoby? Chrápat v mojí zahradě.“

Vyhrabala se z křoví. Muž před ní měl na sobě tmavý oblek. Byl to pořádně vytočený byznysmen ve středním věku. „Prosím, potřebuju vaši pomoc…“

„Ne. Běž si šlehnout někam jinam. Já už toho mám dost. Vypadni.“

Začala plakat. Šla k němu blíž. „Není to tak, jak to vypadá, prosím, jsem ze Spojených…“

Muž ji vzal za paži a táhl ji k bráně. „Je mi fuk, odkud jsi.“ Hrubě s ní trhl. „Nechci nic jiného, než abyste přestali využívat můj pozemek ke svým nechutným zvykům.“ U brány ji vystrčil do ulice. „A teď zmiz, než zavolám policii,“ dodal a pak se otočil a vyrazil zpátky k domu.

„Prosím, zavolejte je,“ vyrážela ze sebe mezi vzlyky a s trhavými pohyby ramen. Celá se chvěla. Muž šel dál, otevřel kovovou branku, zabouchl ji za sebou a zmizel. „Bože.“ Stála na chodníku a třásla se. „Bože.“ V slzách se instinktivně rozhlížela po ulici, nejdřív doleva, pak doprava. Daleko od ní, v místě, kde se ulice stáčela okolo úbočí hory, stáli dva z nich. Malé ostražité postavy. Jeden držel u ucha mobil. Vyděšeně vykročila na druhou stranu, odkud prve přišla. Nevěděla, jestli ji viděli. Držela se na levé straně u zdi. Když se ohlédla, zjistila, že muži už nestojí. Běželi za ní.

Padla na ni beznaděj. Napadlo ji, že by se jednoduše zastavila, aby to celé skončilo, aby došlo k nevyhnutelnému. Už nemohla dál, veškerá síla ji opustila. Na okamžik jí ta představa přišla neodolatelná. Ideální řešení. Zpomalila. Pak si však vybavila tu noční scénu s Erin, do těla se jí vyplavil adrenalin a ona se slzami v očích prchala dál.

Když Griessel přinesl kávu, muži ze sanitky zrovna přenášeli tělo na nosítkách přes plot. Čumilové se tlačili těsně u žluté policejní pásky, která teď lemovala chodník. Griessel už se dávno přestal podivovat nad hrůznou lidskou fascinací smrtí. Jeden z polystyrenových kelímků podal kolegovi.

„Díky, Benny.“

Vůně kávy Griesselovi připomněla, že ještě neměl snídani. Než dostanou ty fotky, třeba by se stihl vrátit domů a dát si misku cereálií. Má to domů jenom kilometr. Taky by se mohl podívat, jestli mu napsala Carla. Protože včera večer…

Ne, na ten včerejší večer teď myslet nebude.

Vusi řekl něco nesrozumitelného v xhoštině. Byl to nějaký výraz překvapení. Sledoval detektivův pohled a uviděl, že přes plot lezou tři metropolitní policisté. Oerson, se kterým se Griessel před chvíli dohadoval, držel modrý batoh. Suverénně došli až k nim.

„uNkulunkulu,“ řekl Vusi.

„Prokrista,“ přidal se Benny Griessel.

„Našli jsme ho,“ oznámil jim spokojeně polní maršál a podal batoh Vusimu. Ten jen zakroutil hlavou a vytáhl z kapsy gumové rukavice.

„Co je?“ zavrčel Oerson.

„Příště by bylo lepší, kdybyste nás informovali o tom, že jste ho našli,“ poučil ho klidně Griessel. „My bysme pak přivedli ohledávače a uzavřeli celý prostor, aby na něj nikdo nesahal.“

„Do prdele, vždyť ležel u dveří domu v Bloem Street. Mohlo se ho dotknout už tisíc lidí. Stejně v něm skoro nic není.“

„Vy jste ho otevřeli?“ zeptal se Vusi a vzal si batoh do rukou. Oba popruhy byly uřezané, přesně jak patoložka předpověděla.

„Přece tam mohla být bomba,“ bránil se Oerson.

„Sahali jste na tohle?“ zeptal se Vusi, když vytáhl kosmetickou taštičku. Dřepl si a začal její obsah vyndávat na asfaltový chodník.

„Ne,“ řekl Oerson, ale Griessel poznal, že lže.

Vusi z batohu vytáhl ubrousek od Steerse. Pak malou figurku hrocha vyřezanou z tmavého dřeva, bílou plastovou lžičku a čelovku. „To je všechno?“

„Všechno,“ přisvědčil Oerson.

„Můžu vás o něco poprosit?“

Muži neodpověděli.

„Mohli byste se tam vrátit a podívat se, jestli nenajdete ještě něco? Třeba to vrah někam zahodil. Cokoli. Hlavně bych potřeboval nějakej doklad. Pas, řidičák, cokoli…“

Oersonovi se nechtělo. „Nemůžeme vám pomáhat celej den.“

„Já vím,“ odpověděl Vusi tiše a trpělivě. „Ale kdybyste mi mohli pomoci ještě s tímhle, prosím.“

„Tak jo. Seženu další lidi,“ souhlasil Oerson. Otočil se a vydal se zpátky k plotu.

Vusi prohmatával prsty kapsičky po stranách batohu. První byla prázdná. Z druhé něco vytáhl – zelenou kartičku s černožlutým logem. Hodson’s Bay Company. Pod logem bylo menšími písmeny připsáno: Kola, fitness, batohy, camping, horolozecké vybavení a funkční oblečení pro každého. Také tam byla adresa: Brown Street 360, Levee Plaza, West Lafayette, IN 47906. Pod ní dvě telefonní čísla. Ndabeni si ji prohlédl a podal ji Griesselovi. „IN asi znamená Indiana.“

„West Lafayette,“ podotkl Griessel pochybovačně.

„Asi nějaká díra,“ řekl Vusi. „Nikdy jsem o tom neslyšel.“

„Nafaxuj jim fotku, Vusi. Třeba ji tam někdo pozná.“

„Skvělej nápad.“

Griesselovi v kapse zazvonil mobil. Vytáhl ho a přijal hovor.

„Griessel.“

„Benny, tady Mavis. Volal mi teď inspektor Fransman Dekker. Mám ti říct, že má na Brownlow Street číslo čtyřicet sedm v Tamboerskloofu vraždu, jestli mu chceš dělat mentora.“

„Jestli chci?“

„Tak to povídal. Byl děsně nervózní.“

„Dík, Mavisi. Brownlow čtyřicet sedm?“

„Přesně tak.“

„Už tam jedu.“ Zavěsil a otočil se k Vusimu. „Další vražda. V Tamboerskloofu. Promiň, Vusi…“

„V pohodě. Když něco zjistíme, zavolám vám.“

Griessel už odcházel, když za ním Ndabeni zavolal: „Benny…“

Otočil se. Vusi ho doběhl. „Jenom jsem vás chtěl zeptat… já… ehm…“

„Tak se ptej, Vusi.“

„Ta patoložka… Ona… Myslíte… že by si barevná doktorka vyšla s černým poldou?“

Pár vteřin mu trvalo, než mu to došlo. „Ehm… na to se ptáš špatnýho chlapa, Vusi… Ale jo, proč ne? Za zeptání nic nedáš…“

„Dík, Benny.“

Griessel přelezl přes plot. U kostelní brány zahlédl vysokého vážného muže, který s dost starostlivým výrazem odemykal. Je tady kněz, pomyslel si. Nebo snad luteráni říkají svým kazatelům nějak jinak?

5

Doprava mezitím pořádně zhoustla. Jen z Long Street na Buitengracht mu to trvalo čtvrt hodiny. Celou cestu do kopce popojížděl krokem. Dopil zbytek sladké kávy. To ho udrží při životě, než se dostane k nějakému jídlu. Ale jeho plán rychle si stáhnout Carlin e-mail byl v háji. Bude to prostě muset počkat do večera. Ten pitomý notebook je offline už týden – dalších pár hodin to počká. Carla to pochopí – má s tím krámem problémy od samého začátku. Jak měl vědět, že existují notebooky s vestavěným modemem? Ten svůj koupil za super cenu v policejním výprodeji kradeného zboží, o které se nikdo nepřihlásil. Poté, co Carla odjela do Londýna, s ní chtěl zůstat ve spojení. Jeho Carla se rozhodla, že si „vyčistí hlavu za mořem“, než se rozhodne, co bude dělat se zbytkem svého života.

Jak si člověk může vyčistit hlavu při vysávání koberců v londýnském hotelu?

Připojení k internetu ho stálo pět set randů. Musel si koupit ještě modem a uzavřít smlouvu s poskytovatelem. Pak strávil tři hodiny na telefonu s ajťákem, který mu pomáhal to zatracené připojení rozchodit. Nastavení Outlooku Express byla další noční můra. Teprve po další hodinové konzultaci po telefonu mohl Carle napsat první e-mail:

Ahoj, tak jak se máš? Chybíš mi a mám o tebe starost. V Burgeru psali, že jihoafrická mládež v Londýně hodně pije a dělá potíže. Nenech se nikým do ničeho nutit…

Během psaní zjistil, že napsat v těchhle programech afrikánská interpunkční znaménka prostě není možné.

Milý táto,

našla jsem si práci v hotelu Gloucester Terrace kousek od Marble Arch. Je to krásná část Londýna v okolí Hyde Parku. Pracuju jako uklízečka. Šest dní v týdnu od desíti ráno do desíti večer. V pondělí mívám volno. Nevím, jak dlouho to vydržím, není to nic příjemného a platí málo, ale lepší než nic. Všechny ostatní holky jsou z Polska. Jejich první reakce na to, že jsem z JAR, zněla: „Ale vždyť jsi bílá.“

Tati, ty přece víš, že nikdy pít nebudu…

Když četl ta slova, píchalo ho u srdce. Byla to tvrdá připomínka škod, které napáchal. Carla nikdy nebude pít, protože její otec je alkoholik, který rozložil celou rodinu. Teď je možná už sto padesát šest dní střízlivý, ale minulost stejně nikdy nesmaže.

Nevěděl, jak na to odpovědět, stud nad jeho necitlivým selháním mu vzal všechna slova. Odepsal až po dalších dvou dnech. Pochlubil se jí, že jezdí na kole a že ho převeleli ke kriminálce. Povzbudila ho:

Jsem ráda, že vím, co děláš, tati. Máš mnohem zajímavější život než já. Já pracuju, spím a jím. Aspoň jsem v pondělí zašla do Buckinghamského paláce…

Brzy si v korespondenci našli rytmus, který jim oběma vyhovoval: dva e-maily za týden, čtyři nebo pět jednoduchých odstavců. Těšil se na ně víc a víc – na psaní i čtení. Během dne si v hlavě připravoval odpovědi – u různých věcí si připomínal, že o nich musí Carle určitě povědět. Díky tomu jeho nevýznamný život získal jistou váhu.

Jenže před týdnem mu internetové připojení přestalo fungovat. Záhadně a zničehonic a nevěděl si s tím rady ani ten ajťák na telefonu, který ho přiměl dělat s jeho notebookem zdánlivě nemožné věci. „Budete ho muset odnést prodejci,“ rozhodl nakonec. Jenže on žádného prodejce neměl: vždyť to vlastně bylo kradené zboží. V pátek odpoledne narazil cestou domů na Charmaine Watsonovou-Smithovou. Charmaine je dáma dávno po sedmdesátce, která žije v čísle 106. Šedivé vlasy nosí svázané do drdolu a ke všem se chová jako jejich babička. Je trochu záhadná, velkorysá, plná radosti ze života a zná všechny obyvatele domu i jejich zaměstnání.

„Jak se má vaše dcera?“ zeptala se ho.

Pověděl jí o svých potížích s počítačem.

„Možná vím o někom, kdo by vám pomohl.“

„Kdo to je?“

„Dejte mi den dva.“

Včera, v pondělí v půl sedmé večer, když si v kuchyni žehlil oblečení, zaklepala na dveře Bella.

„Babi Charmaine mi říkala, že máte nějaké problémy s počítačem.“

Znal ji od vidění. Byla to mladá žena v neforemné šedivé uniformě, která se večer vracívala domů do bytu na druhé straně budovy. Měla krátké blonďaté vlasy, brýle, nosila aktovku a vždycky na konci dne vypadala unaveně.

Ve dveřích ji sotva poznal: slušelo jí to. Napověděla mu jen ta aktovka, kterou držela u boku.

„Ehm… pojďte dál.“ Odložil žehličku.

„Bella van Bredová. Bydlím v čísle šedesát čtyři.“ Vypadala, že se cítí stejně trapně jako on.

Rychle si s ní potřásl rukou. Byla malá a hebká. „Benny Griessel.“ Bella na sobě měla džíny, červenou halenku a červenou rtěnku. Zpoza brýlí si ho prohlížela stydlivýma očima, on si ovšem teprve teď povšiml jejích širokých plných rtů.

„Babi Charmaine…,“ – chvilku pátral po správném slově – „… si pospíšila.“

„Já vím. Ale je skvělá.“ Bella si všimla notebooku, který ležel na kuchyňském ostrůvku, jeho jediné pracovní ploše. „To je on?“

„Ehm… ano.“ Zapnul ho. „Moje internetové připojení… prostě přestalo fungovat. Vy se v počítačích vyznáte?“

Stáli těsně vedle sebe a sledovali nabíhající obrazovku. „Pracuju v počítačovém servisu,“ odpověděla a položila aktovku vedle notebooku.

„Jo tak.“

„Já vím, většina lidí si myslí, že to je mužská práce.“

„Ne, ne, já… ehm, každej, kdo rozumí počítačům…“

„To je asi tak všechno, čemu rozumím. Můžu…?“ ukázala na přístroj.

„Prosím.“ Přistrčil jí jednu barovou stoličku. Ona se posadila a vrhla se na tu záhadu.

Všiml si, že je štíhlejší, než si myslel. Možná klamala ta její uniforma. Nebo její obličej. Byl kulatý, takže dělala dojem ženy se silnější postavou.

Táhlo jí na třicet. Mohl by být jejím otcem.

„Tohle je vaše připojení?“ Měla otevřenou nějakou nabídku a kurzorem myši ukazovala na jednu ikonu.

„Ano.“

„Můžu si vytvořit zástupce na vaší pracovní ploše?“

Chvilku mu trvalo, než pochopil, co tím myslí.

„Ano, samozřejmě.“

Nějakou dobu klikala, dívala se a přemýšlela a nakonec řekla: „Vypadá to, že jste nechtěně změnil telefonní číslo. Chybí tady jedna číslice.“

„Aha.“

„Máte to číslo někde napsané?“

„Asi jo…“ Ze skříňky vytáhl igelitový sáček plný papírů a manuálů a začal se jimi prohrabovat.

„Tady…,“ ukázal jí číslo prstem.

„No ano. Vidíte, osmička je pryč, musel jste ji smazat. To se stane snadno…“ Doplnila chybějící číslici a modem najednou začal se svým obvyklým chrčením vytáčet.

„No to mě poser,“ vypadlo z něj v nefalšovaném ohromení. Usmála se na něj těmi velkými rty. A tak se jí zeptal, jestli by si nedala kafe. Nebo čaj rooibos, který si vždycky dávala Carla.

„Víc toho nemám.“

„Kafe si dám ráda, děkuju.“

Dal vařit vodu a ona řekla: „Takže vy jste detektiv,“ a on na to: „Je něco, co vám o mně babi Charmaine neprozradila?“ A tak se dali do řeči. Možná k tomu došlo jen proto, že je oba čekal pondělní večer o samotě. Neměl žádné postranní úmysly, bože chraň. Odnesl kafe do obýváku a pořád měl na paměti, že by teoreticky mohl být jejím otcem, i navzdory jejím rtům a tomu, že tou dobou už si všiml její bezchybné pleti a jejích prsou, která by stejně jako obličej seděla spíš k plnější ženě.

Vedli zdvořilou a trochu strojenou konverzaci jako dva cizinci, kteří si v pondělí večer potřebují s někým popovídat.

O dva šálky kávy s cukrem a smetanou později udělal svou velkou chybu. Bez rozmyslu sebral první z hromádky svých čtyř cédéček a zasunul ho do mechaniky notebooku, protože to byl jeho jediný přehrávač kromě discmana Sony, který fungoval jen se sluchátky.

Ona se překvapeně zeptala: „Vy máte rád Lize Beekmanovou?“ A on v záchvatu upřímnosti odpověděl: „Hrozně moc.“ Něco v jejím pohledu se změnilo, jako by ho najednou viděla v úplně jiném světle.

To cédéčko si koupil poté, co v rádiu slyšel písničku Lize Beekmanové My Suikerbos. Zaujalo ho něco v jejím hlase – soucit, ne, zranitelnost, nebo ho uchvátila melancholie té melodie? To nevěděl, ale líbilo se mu jemné provedení celé skladby, a tak si koupil cédéčko. Poslouchal ho na discmanu s tím, že si v duchu bude zpívat basovou linku. Nakonec ho ale pohltily texty. Nejen samotná slova, ale celá kombinace slov a hudby s tím hlasem, která v něm probouzela radost i smutek zároveň. Ani si nepamatoval, kdy naposledy v něm nějaká hudba vzbudila takovou touhu po neznámých věcech. A když se ho Bella van Bredová zeptala, jestli má Lize Beekmanovou rád, bylo to poprvé, co se s tím mohl někomu svěřit. Proto z něj vypadlo to upřímné „Hrozně moc“.

„Chtěla bych umět takhle zpívat,“ pronesla Bella a on překvapivě chápal, co má na mysli. Cítil to stejně, přál si zpívat o všech stránkách života se stejnou moudrostí a pochopením a… smířením. Zpívat tak nádherné melodie o dobrém i zlém. Takové smíření nikdy necítil. Znechucení, to ano, to ho provázelo celý život. Ani nedokázal vysvětlit, proč si s sebou pořád nese tu podvědomou nechuť ke všemu a hlavně k sobě.

„Já taky,“ řekl a po dlouhém tichu se charakter jejich rozhovoru proměnil. Probrali spoustu věcí. Vyprávěl jí o práci, všechny ty spolehlivé staré historky o dobrodružném zatýkání, podivných svědcích a excentrických kolezích. Bella se mu svěřila, že by si jednou ráda založila vlastní firmu. Přitom jí z očí zářilo nadšení a vášeň. Naslouchal jí s obdivem. Měla svůj sen. On neměl nic. Jen jednu nebo dvě fantazie. Takové, které si necháváte pro sebe a sníte si o nich, když si po večerech brnkáte na kytaru. Jako třeba že by připoutal Theunse Jordaana k mikrofonu a přikázal mu: „Teď mi zazpívej Hex-vallei, ale ne jenom kousek, pěkně celou tu zatracenou písničku.“ Anton L’Amour by hrál sólo a Benny na basovku a pořádně by tomu naložili. Nebo že by se jednoho dne mohl zeptat Schalka Jouberta: „Jak je kurva možný, že hraješ na kytaru, jako bys ji měl připojenou rovnou do mozku?“

Nebo že by zase měl svoji čtyřčlennou kapelu. Zpívali by stará blues, Roberta Johnsona a Johna Lee Hookera, nebo starý dobrý rock’n’roll – Berryho, Domina, Ricky Nelsona, první Elvisovy písničky…

Nic z toho ale neřekl nahlas, jen ji poslouchal. Někdy okolo desáté si odskočila na záchod, a když šla zpátky, on se zrovna vracel od dřezu na pohovku a zeptal se jí: „Ještě kafe?“

Stáli jen kousek od sebe a ona uhnula pohledem s potutelným úsměvem, který naznačoval, že tuší, co se teď stane, a že jí to nevadí.

Tak ji políbil.

A když teď Benny seděl v ostrém ranním slunci v dopravní špičce, vzpomněl si, že zpočátku ho nevedl chtíč, spíš to bral jako další stupeň rozhovoru. Ten polibek byl plný útěchy, touhy, ladili k sobě jako hudba Lize Beekmanové. Dva lidé, kterým chyběly doteky.

Dlouho se líbali a potom spolu stáli v pevném objetí. Znovu si uvědomil, že Bella má štíhlejší postavu, než si myslel. Ona pak poodstoupila a posadila se na pohovku. Myslel si, že se chystá říct, že to stačilo. Ona si však sundala brýle a opatrně je položila stranou na podlahu. Najednou měla v těch hnědých očích hluboký a bezbranný pohled. Posadil se vedle ní a znovu ji políbil. V další chvíli si mu Bella sedla na klín, rozepnula si podprsenku a s nesmělou pýchou mu nabídla svá nádherná prsa. Seděl v policejním autě a vzpomínal na její tělo – jemné, hřejivé a laskavé. Vzpomínal na tu pomalou intenzitu. Jak do ní přímo na pohovce vstoupil a nadzvedl se, aby jí viděl do očí, v nichž spatřil tutéž obrovskou vděčnost, kterou sám cítil v srdci. Vděčnost za to, že ona je tady, že se to stalo a že je to krásné a něžné a pomalé.

Do prdele, pomyslel si, jak by něco takového mohlo být špatné?

Ze vzpomínek ho vytrhlo zvonění mobilu: to bude určitě Dekker, který se chce zeptat, kde je. Jenže na obrazovce se psalo ANNA a jemu se stáhl žaludek.

Zachránil ji ten pád.

Instinktivně se rozběhla do příkrých schodů vedoucích nahoru na kopec, pryč z ulice, mezi dvěma břečťanem porostlými zdmi a pak po úzké klikaté pěšině. Najednou se nad ní tyčil vrchol Stolové hory. Strmé skalnaté svahy a otevřená krajina. Byla si jistá, že udělala chybu. Tady ji uvidí a dostihnou. Přimáčknou ji k zemi a proříznou jí hrdlo jako Erin.

Hnala se nahoru. Neohlížela se. Stoupání jí vysávalo sílu ze stehen i z kolen jako pomalý jed, který ji nakonec zcela ochromí. Vpravo nahoře spatřila stanici lanovky. Sluneční světlo se odráželo od prosklených kabinek, v nichž viděla malinkaté siluety lidí. Byli tak blízko, a přesto tak zoufale daleko. Kdyby se tak dostala až k nim. Ale ne, je to moc vysoko, moc daleko, to nikdy nedokáže.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 13 hodin.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.