Arnaldur Indriðason

DUEL

Originální název: Einvígið

Vydáno u Forlagið Publishing, Reykjavík, 2011

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Arnaldur Indriðason, 2011

Title of the original Icelandic edition: Einvígið

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík,

www.forlagid.is

Translation © František Ryčl, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN ePUB 978-80-243-6895-5

ISBN Mobi 978-80-243-6896-2

Na Islandu každý každému tyká. Lidé se navzájem oslovují jen křestními jmény. Při překladu se k tomu přihlíželo.

Jména, osoby a události v tomto románu jsou vymyšlené. Jakákoli podobnost s osobami živými nebo již zemřelými je čistě náhodná.

JEDNA

Teprve když se po skončení filmu znovu rozsvítilo a všichni návštěvníci opustili kino, našel uvaděč mrtvé tělo.

Stalo se to uprostřed týdne při představení o páté. Pokladna byla jako obvykle otevřena hodinu před představením a ten chlapec si koupil lístek jako první. Žena u pokladny si ho sotva všimla. Bylo jí asi třicet a v natupírovaných vlasech měla modrou hedvábnou stužku. Před ní v malém popelníku dýmala zapálená cigareta. Byla plně zabrána do dánského obrázkového časopisu a sotva zvedla pohled, když se před ní objevil za sklem.

„Jeden lístek?“ zeptala se a chlapec přikývl.

Žena mu podala vstupenku a peníze nazpět. Pak mu ještě zdarma přidala letáček s programem, načež pokračovala v četbě. On si zastrčil drobné do jedné kapsy kalhot, lístek do druhé a vyšel zase ven.

Nejraději chodil do kina sám, a sice na představení o páté. Pokaždé si kupoval sáček popcornu a láhev limonády. Měl v tomto kině své stálé místo, stejně jako ve všech ostatních biografech ve městě. Podle toho, jak se kina od sebe odlišovala, měl také v každém jiné oblíbené místo. V Háskólabíó chtěl vždycky sedět nahoře, co možná nejvíc vlevo, protože to bylo zdaleka největší kino s největším plátnem ve městě. Rád seděl co nejdál od plátna, aby mu neutekl jediný detail. Při jisté vzdálenosti mezi sebou a plátnem se také cítil bezpečněji, protože filmy mohou častokrát člověku zalézt tak pod kůži, že ho úplně převálcují. V Nýja bíó si vždycky sedal do krátké řady v horním pořadí přízemí, hned vedle vchodu. Oproti tomu v Gamla bíó se jeho oblíbené místo nacházelo v prostředním pořadí. Když šel do Austurbæjarbíó, sedával vždycky vpravo, o tři řady níž od vchodu. V Tónabíó byla nejlepší řada u vchodu, kde si mohl natáhnout nohy a plátno bylo bezpečně daleko. To samé platilo i o Laugarásbíó.

V Hafnarbíó, v kině u přístavu, tomu bylo poněkud jinak než v jiných kinech a trvalo mu dost dlouho, než si našel správné místo. Toto kino bylo nejmenší ze všech a také zařízení zde bylo nejobyčejnější. Nejprve člověk vešel do nepříliš velkého foyer, kde se nacházel stánek se sladkostmi. Napravo i nalevo vchody do kinosálu. Samotný sál byl úzký a táhl se daleko pod valenou klenbou, pocházející z kasárenského baráku z válečných let. Po obou stranách řad sedadel se nacházely chodbičky, vedoucí k východům nalevo i napravo od plátna. Několikrát se posadil hodně daleko vlevo nahoru, jen pár sedadel od vchodu, párkrát také vlevo hned u vchodu, ale nakonec si našel stálé místo hodně vzadu vpravo.

Do začátku představení ještě zbývalo trochu času, a tak se vydal po Skúlagata dolů k moři, kde se posadil na velkou, sluncem zalitou skálu. Měl na sobě zelený bluzon a bílou šálu, s sebou si nesl školní tašku, v ní poměrně nový kazetový magnetofon. Vytáhl si ho ven a položil na kolena. Měl s sebou dvě kazety, jednu zasunul do přístroje. Potom stiskl červený nahrávací knoflík a podržel mikrofon směrem k moři. Po chvíli nahrávání vypnul, přetočil pásku zpět, stiskl přehrávání a naslouchal šplouchání vln. Přetočil pásek na začátek. Zkouška nahrávání byla u konce. Přístroj byl připravený k použití.

Už předem si kazety popsal názvem filmu.

Ten kazeťák dostal před více než rokem jako dárek k narozeninám. Nejprve vůbec netušil, co s ním. Ale rychle se ho naučil ovládat. Však to taky byla hračka: nahrávat a přehrávat, přetáčet dopředu a zpět, rychle nebo pomalu. Zpočátku mu připadalo veselé poslouchat vlastní hlas, jako by vycházel z rádia, ale to rychle ztratilo přitažlivost. Nakoupil si nějaké hudební kazety, krom jiného britské hity ze série Top of the Pops. A jednu kazetu se Simonem a Garfunkelem. Protože jeho rodiče vlastnili gramofon, z jehož reproduktorů znělo všechno mnohem lépe, přehrával si hudbu raději na něm. Nahrával si hitparádu islandského rozhlasu, o jiné jeho pořady neměl zájem. Rád by si zaznamenal něco napínavého, ale poté, co si nahrál všechny možné zvuky sebe sama a udělal rozhovory s rodiči i sousedy z bloku, ho kazeťák přestal bavit a zmizel v šuplíku.

Dokud nedostal nápad, jak ho používat k úplně jinému účelu.

Pokud šlo o hrané filmy, byl takříkajíc všežravec, líbilo se mu všechno a v každém filmu nacházel něco zajímavého, co mu stálo za cenu vstupného. Na žánru nezáleželo, měl stejně rád výpravné muzikály s velkolepou scénou a s neslýchaně krásnými hvězdami, jakož i westerny, odehrávající se v pouštích bez jakékoli vegetace, v nichž představitelé rolí mhouřili oči proti slunci. Zajímaly ho ale také filmy z budoucnosti, ať už v nich bylo lidstvo vyhlazené atomovou katastrofou, nebo v nějakých kosmických lodích putovalo černým vesmírem, poháněné ničím jiným než fantazií. To vše hltal ze tmy kina rozzářenýma očima.

A také filmový zvuk ho fascinoval. Dokázal naslouchat zvukové kulise velkoměsta, směsici lidských hlasů, přistávání tryskového letadla, práskajícím výstřelům, hudbě i rozhovorům. Některé zvuky pocházely z dávno uplynulých dob, jiné zase z dob, jež ještě nebyly. Někdy býval hluk ohlušující, jindy ticho doslova křičelo. A tak přišel na nápad, jak nově kazeťák využít. Nemohl si sice nahrát celý film, ale mohl zaznamenat jeho zvuk a později si znovu vše ještě jednou přehrát před vnitřním zrakem. Udělal to už několikrát a vlastnil zvukové záznamy různých filmů.

Čtvrt hodiny před promítáním otevřel uvaděč dveře a utrhl chlapci lístek. Jakási mladá dívka prodávala v kiosku ve foyer sladkosti, ale než k ní chlapec došel, ještě si prohlédl plakáty s filmy, které budou dávat příště. Na jeden čekal obzvlášť napjatě, Malý velký muž v hlavní roli s Dustinem Hoffmanem, jeho oblíbeným hercem. Údajně to má být poněkud neobvyklý western a chlapec se už teď velmi těšil. Promítač koketoval s prodavačkou cukrovinek. U pokladny se mezitím utvořila krátká fronta.

Chlapec postavil školní tašku na zem a vytáhl z kapsy drobné, aby si koupil popcorn a limonádu. Pak došel na své místo a posadil se. Jako vždycky si otevřel popcorn a limonádu dřív, než film začal. Kazeťák si položil na vedlejší sedadlo a mikrofon připevnil na opěradlo sedadla před sebou. Ještě jednou překontroloval, jestli je v přístroji kazeta a magnetofon připravený k nahrávání.

Světla v sále zhasla. Vždycky nahrával všechno, i ukázky z příštích filmů.

Dnes měli promítat western s Gregorym Peckem, hercem, kterého měl velice rád. Plíživý měsíc, hlásal plakát u vchodu a chlapec byl rozhodnut, že se po promítání zeptá, jestli by mu jej nedali. Možná mu nechají i pár fotek, protože je sbíral.

Plátno ožilo. Doufal, že v upoutávce ukážou krátké ukázky z Malého velkého muže.

Až několik minut po skončení představení o páté do sálu vstoupil uvaděč. O něco později než obvykle, protože musel zaskočit za paní v pokladně, občas si takto vzájemně vypomáhali. Na představení o sedmé přišlo nezvykle mnoho lidí a před pokladnou se utvořila delší fronta. Během té doby nemohl pouštět do sálu, lístky tedy kontrolovala dívka z kiosku. Jakmile se naskytla příležitost, spěchal do kinosálu. Musel návštěvníkům kina otevřít východové dveře a zase je zavřít, aby nikdo nezůstal sedět na místě a nepočkal si na další představení, nebo nevstoupil dovnitř některým z východů.

Jako pokaždé, kdykoli se opozdil, si návštěvníci už dveře otevřeli sami. Sešel tedy uličkou dolů a zavřel nejprve pravé dveře, potom přešel místnost a zavřel i levé. Představení o sedmé mělo začít za chvíli a návštěvníci netrpělivě čekali, až budou vpuštěni dovnitř. Na zpáteční cestě do foyer uvaděč zkoumavým pohledem přelétl řady.

V přítmí místnosti uviděl, že někdo zjevně po představení neodešel.

Chlapec se školní taškou seděl stále ještě na svém místě, ale byl nějak skloněný nad vedlejší sedadlo, takže ho bylo sotva vidět. Zřejmě tvrdě spal. Uvaděč ho znal od vidění, stejně jako jiné pravidelné návštěvníky, kteří měli ve zvyku chodit jen na určitá představení, nebo si sedávali vždycky na jedno určité místo. Tento chlapec navštěvoval kino často, bylo mu úplně jedno, jaké filmy se promítají, zřejmě ho zajímaly všechny. Občas se uvaděče ptával, jaký film budou dávat příště nebo jestli by nemohl dostat fotky či jiný propagační materiál. Na svůj věk mu připadal poněkud prostý, ne-li přímo zaostalý. A pokaždé chodil sám.

Uvaděč na chlapce zavolal.

Když chlapec nereagoval, prošel uvaděč řadou až k němu, strčil do něho a vyzval ho, aby opustil sál, protože za chvíli začne další představení. Ani teď chlapec nereagoval. Uvaděč se k němu naklonil a uviděl, že má oči polootevřené. Dloubl do něho silněji, ale chlapec se nehýbal. Nakonec ho chytil za rameno, aby ho zvedl, avšak pocítil, že tělo je nezvykle těžké a jakoby bez života. Opět ho pustil.

Na podlaze se válely prázdný sáček od popcornu a láhev od limonády.

V tu chvíli se světla v sále rozsvítila. Teprve tehdy uvaděč uviděl na podlaze kaluž krve.

DVĚ

V kanceláři Mariana Briema stála pohovka. O takový přepych měli vlastně na kriminální policii zájem jen nemnozí kolegové. Navíc tato pohovka ani nebyla nijak zvlášť luxusní kousek. V podstatě tedy bylo dost ku podivu, jak velký rozruch budila. Byla stará a ošoupaná, tenký kožený potah měla v rozích prodřený. Avšak se třemi místy na sezení a pohodlnými bočními opěrkami byla přímo ideální na polední zdřímnutí. Někteří ze starších kolegů tajně využili příležitosti, pokud Marian nebyl ve městě. Při tom si dávali zatraceně bacha, protože Marian se dokázal opravdu hodně zlobit, když mu někdo vlezl do kanceláře bez jeho dovolení. Dlouho byla pohovka zdrojem sporů mezi policisty, mnozí kolegové totiž žárlili a cítili se odstrčení, protože koneckonců mají stejná pravidla platit pro všechny. Marian Briem tomu prakticky nevěnoval pozornost a nadřízení to přehlíželi ze strachu, aby si jednoho ze svých nejschopnějších kriminalistů nerozhněvali. Avšak pravidelně čas od času znovu propukaly diskuse, vždycky, když přišli noví kolegové a chtěli se dělat důležitými. Jeden nováček zašel až tak daleko, že do místnosti, o kterou se dělil se dvěma dalšími kolegy, dal taky pohovku s odůvodněním, že má stejně jako Marian Briem právo mít v kanceláři gauč. Už pár dní nato nováčkova pohovka zmizela a on sám taky, byl přeložen zpět k dopravní policii.

Marian Briem zrovna ležel a tvrdě spal, když do kanceláře vešel Albert, aby mu ohlásil, že v Hafnarbíó někoho probodli nožem. Albert sdílel služební místnost s Marianem a o pohovce se nikdy ani nezmínil. Bylo mu něco málo přes třicet, měl rodinu a bydlel v čtyřpatrovém činžáku na Háaleitisbraut. Po prvním povýšení ho nastěhovali do kanceláře k Marianu Briemovi. Marian sice proti tomu protestoval, ale neúspěšně. Hlavní sídlo kriminální policie praskalo ve švech, každá místnost byla využita do posledního čtverečního centimetru. V nepříliš velkém domě byli nacpáni jak vyšetřovatelé, tak i technici z oddělení zajišťování stop, sice jen malé oddělení, ale stále se muselo zvětšovat.

Albert měl dlouhé vlasy a plnovous, nejraději nosil džíny a volné košile. Podle Mariana vypadal jako hippie. Tu a tam se vyjadřoval kriticky k Albertovým vlasům a oblečení, především od té doby, co zjistil, že Albert je ztělesněná vyrovnanost a shovívavost jako jen málokdo, takže se od něho veškeré podobné poznámky dokonale odrážely. Albert věděl, že bude nějakou dobu trvat, než ho Marian Briem přijme. Byli nuceni sdílet kancelář, která až do té doby byla výhradně Marianovým královstvím. Ale teď bylo třeba se s tím vyrovnat co nejlíp. Vadilo mu jen, že Marian hodně kouřil, obzvlášť v kanceláři. Velký popelník byl skoro pořád plný špačků.

Albert se třikrát pokusil Mariana Briema vzbudit, ale ten se až na čtvrtý pokus na gauči trochu pohnul. Spal předtím tvrdě, a i když se konečně probral, zřejmě mu sen i v bdělém stavu nějak pokračoval. Nebo to snad byla vzpomínka, která v něm ožila už ve spánku. S léty bylo stále těžší mezi tím rozlišovat. Ale zkrátka tu ještě pořád byly ty staré známé fragmenty obrazů z dánského tuberkulózního sanatoria: sněhobílé ložní prádlo, vlající v letním větru, lehátko vedle lehátka v půlkruhové odpočívárně, pacienti, kteří už byli v podstatě na pokraji sil, a stůl s lékařskými nástroji, dlouhými jehlami, sloužícími k pumpování vzduchu do hrudníku, aby se plicím ušetřila práce.

„Mariane,“ oslovil ho Albert poněkud podrážděně. „Neslyšíš, co říkám? V Hafnarbíó probodli nějakého kluka. Čekají na nás. Zajišťovací skupina už jela napřed.“

„Probodli? V Hafnarbíó?“ zeptal se Marian a zvedl se. „A  pachatele už chytili?“

„Ne. Ten chlapec byl, když ho uvaděč našel, v sále úplně sám,“ řekl Albert.

„V Hafnarbíó?“

„Ano.“

„Ten kluk se díval na film?“

„Ano.“

„A uprostřed filmu ho někdo probodl?“

„Ano.“

Marian Briem neohrabaně vstával. Hlášení došlo teprve před chvílí. Volal uvaděč a přeskakujícím hlasem se dožadoval, aby na místo hned přijela policie. Muž v telefonní centrále si musel dvakrát nechat vysvětlit, co se stalo. Dva hlídkové vozy a sanitka byly už na cestě, když bylo hlášení předáno kriminální policii. Albert ho přijal, informoval nadřízené, poslal kolegy z oddělení zajišťování stop na místo činu a vzbudil Marina Briema.

„Byl bys tak laskav a řekl jim, aby byli opatrní a nepošlapali špinavými botami všechno kolem?“

„Komu to mám říct?“

„Těm, kteří jsou už na místě činu!“

Opravdu se nezřídka stávalo, že ti, kteří dorazili na místo první, bezmyšlenkovitě šlapali všude kolem, takže zničili značnou část vyšetřovací práce.

Do Hafnarbíó by se dalo klidně dojít i pěšky, ale protože bylo radno spěchat, dali Marian a Albert raději přednost služebnímu vozu. Odbočili z Borgartún na Skúlagata a pak dojeli až na roh s Barónsstígur, kde se nacházel vchod do Hafnarbíó. To kino bylo ve starém vojenském baráku se střechou z vlnitého plechu, upomínka na druhou světovou válku a na to, čím Island přispěl k dění ve světě. Původně byl postavený jako důstojnické kasino pro anglickou armádu. Bíle natřené foyer mělo betonové stěny, vše ostatní bylo z plechu a dřeva.

„Kdo je to vlastně ta Sylviina matka?“ zeptal se Marian nečekaně cestou ke kinu.

„Co prosím?“ nechápal Albert, sedící za volantem a plně soustředěný na jízdu.

„Sylviina matka, ta, co o ní pořád zpívají v rádiu, co je to vlastně za Sylvii? A jaká je ta historie její matky? O co tady vlastně jde?“

Albert se zaposlouchal, v rádiu hráli velmi známý americký hit Sylvia’s Mother. V popové hitparádě islandského rozhlasu se nacházel už pár týdnů.

„Ani jsem netušil, že tyhle hity posloucháš,“ podivil se.

„Tento se nedá přeslechnout. Ti, co to zpívají, jsou muži?“

„Ano, jedna slavná skupina,“ řekl Albert.

Zastavil před kinem.

„To není moc dobře, že se právě teď stalo něco takového,“ prohlásil, zatímco si prohlížel plakáty ve vývěskách kina.

„Šachovému svazu to jistě neprospěje,“ odpověděl Marian a vystoupil.

Albertova poznámka se týkala události, která momentálně přitahovala k Islandu světovou pozornost. V Reykjavíku se to hemžilo reportéry ze všech možných zemí i zástupci největších tiskových agentur, zaměstnanců televizních i rozhlasových stanic a novin, a dost možná se ti všichni teď vrhnou na vraždu v Hafnarbíó. Navíc se tu sešla spousta šachových stratégů a příznivců ze Spojených států, Sovětského svazu a mnoha dalších zemí, kteří se nedali odradit dlouhou cestou a neváhali přiletět na Island. A nelitovali. Zdálo se, jako by celé lidstvo čekalo se zatajeným dechem na duel o titul mistra světa mezi Bobbym Fischerem a Borisem Spasským, na utkání století, jak se mu mezitím už říkalo, které by se mělo konat v Reykjavíku. Od okupace za druhé světové války nebyl Island tak často v palcových titulcích novin.

Dosud ale ještě nebylo ani zdaleka jasné, jestli se utkání vůbec odehraje. Mistr světa Boris Spasskij sice už dorazil, avšak vyzyvatel Bobby Fischer organizátorům řádně ztěžoval život, protože prakticky každý den si kladl nové požadavky, především ohledně honoráře pro vítěze. Nechal na sebe v New Yorku už čekat několik letadel a každé na poslední chvíli odřekl. Oproti tomu působil Spasskij jako ztělesněná zdvořilost, nic moc si nedělal z kraválu, který kolem sebe dělal Fischer, prý přiletěl na Island hrát šachy. Do ostatního mu nic není, to je naprosto vedlejší. Skromným vystupováním dokázal mistr světa prolamovat ledy i u nejzarytějších odpůrců sovětského režimu. Západní média se uchylovala až k tvrzení, že tento souboj o světové prvenství vlastně představuje boj mezi Východem a Západem, mezi svobodnými, demokratickými zeměmi a porobenými zeměmi východního bloku. V islandském tisku to titulky vypálily naplno: STUDENÁ VÁLKA V REYKJAVÍKU.

Momentálně se v novinách projevoval také konflikt mezi Islandem a Anglií kvůli rozšíření islandských výsostných vod, neboť Britové vyslali na ochranu svých trawlerů do islandských rybářských zón válečné lodě. O potyčkách islandských pobřežních hlídkových člunů s anglickými fregatami a rybářskými loděmi se psalo po celém světě a nyní k tomu přibylo ještě i šachové mistrovství světa v Reykjavíku.

Dveře kinosálu byly ještě otevřené, když Marian Briem a Albert dorazili. Před kinem stála dvě policejní auta a sanitka s otevřenými zadními dveřmi. Na chodníku postávala spousta lidí, ti, kteří chtěli jít na představení o sedmé, a ti druzí, kteří si přišli koupit lístek na devátou. Ti nejzvědavější z nich dokonce pronikli až do foyer. Marian Briem nejprve vyhnal ze sálu policisty, aby mohli technici ze zajišťování stop dělat nerušeně svou práci, a postaral se o zavření vchodových dveří. Mezitím Albert před kinem zajistil, aby se lidé rozešli. Paní z pokladny odešla do stánku se sladkostmi. Na její otázku, jestli budou moci promítat už o deváté, jí Albert oznámil, že to bude možné nejdřív zítra.

„Chodíval sem často,“ řekla žena, na níž bylo vidět, že se vůbec necítí dobře. „Takový tichý chlapec. Vůbec nechápu, jak mu někdo mohl něco takového udělat.“

„Znala jsi ho?“ zeptal se Albert.

„Ne, to nemohu říci. Asi jako znám kohokoli, kdo chodí do kina častěji. Chodil skoro na všechny filmy. Je ještě pár takových, kteří to tak dělají.“

„Chodil vždycky sám?“

„Ano, vždycky.“

„A těch pár takových, kteří to tak dělají?“

„Ti všichni chodí do kina sami, většinou na pátou. Pozdější představení nemají moc rádi, na jejich vkus bývá moc plno. Oni sem chodí, aby se na film mohli dívat nerušeně.“

„Sedadla jsou očíslovaná?“

„Ano, ale když je diváků málo, mohou si sednout, kam chtějí.“

„Bylo ti na tom chlapci něco nápadné?“

„Ne, vůbec nic,“ řekla žena, která se jmenovala Kiddý.

„Promysli si to ještě.“

„Nic mě nenapadá. Vždycky měl s sebou školní tašku.“

„Míval školní tašku?“

„Ano.“

„V létě přece škola není.“

„Přesto měl tašku s sebou.“

Dívka z kiosku stála vedle ní a naslouchala rozhovoru. Nebylo jí ještě osmnáct, byla uplakaná a vypadala velmi rozrušeně, třebaže se ji Kiddý pokoušela ukonejšit. Na Albertovu otázku odpověděla, že si před představením u ní jen málokdo něco koupil. Mezi diváky viděla jen jednu ženu, ostatní návštěvníci byli muži, které ovšem nezná a ani nedokáže popsat. Nemohla ani potvrdit, že měl chlapec s sebou školní tašku.

Marian Briem pozoroval techniky při práci, když k němu došel Albert a pověděl mu o té tašce. Čekalo se na silnější reflektory, protože ačkoli byla rozsvícená všechna světla, na osvětlení sálu to nestačilo. Od chvíle, co uvaděč chlapce našel, se zkrvavené mrtvoly nikdo nedotkl. Spousta krve byla jak na sedadle, tak na podlaze. Policejní technici si vypomáhali kapesními svítilnami. Jeden z nich fotografoval tělo, krev a prázdný sáček od popcornu, který ležel na zemi. V pravidelných časových intervalech se rozsvěcoval blesk, než fotograf konečně udělal dostatek obrázků.

„Vyteklo tu hodně krve,“ konstatoval lékař, jenž byl přivolán na místo činu, aby vystavil úmrtní list. „Dvě bodnutí přímo do srdce. Pravděpodobně v těle žádná krev nezůstala.“

„Vidíte tu někde školní tašku?“ křikl Marian Briem na techniky.

Jeden z nich vzhlédl od práce.

„Tady žádná taška není,“ odpověděl.

„Měl mít u sebe školní tašku,“ řekl Marian. „Můžete to přezkoumat?“

Další technik procházel podél řad a svítil do nich silnou baterkou. Pak něco zavolal a Marian zamířil k němu. Na zemi se válely všelijaké odpadky, sáčky od popcornu, lahve od limonády nebo obaly od různých sladkostí. Takto bude možné zjistit, kde seděli návštěvníci, kteří si před představením koupili něco v kiosku. Ale na podlaze pod sedadly v bezprostřední blízkosti mrtvoly Marian nenašel ani kousky popcornu, ani jiné odpadky. Technik držel baterku daleko od sebe a svítil doprostřed řady v dolním pořadí, ležela tam láhev. Došel k ní a posvítil na ni.

„Co je to za láhev?“ zeptal se Marian Briem.

„Rum,“ odpověděl technik. „Prázdná láhev od rumu. Mohla se sem zakutálet seshora, i když sklon podlahy je velmi pozvolný. Jinak tady totiž žádné jiné odpadky nejsou.“

„Nedotýkat se,“ upozornil Marian. „Musíme si zhotovit nákres sálu a všechno přesně zaznamenat.“

„Myslím, že už mám materiálu dost,“ prohlásil fotograf poté, co vyfotil láhev. Vyšel z kina přes foyer. Marian ho následoval a gestem k sobě přivolal uvaděče jménem Matthías. Vrátili se spolu do sálu a Marian ho požádal, aby mu co nejpřesněji popsal, jak mrtvolu našel. Matthías se při popisu celé scény pokoušel rozpomenout na všechno, co by mohlo být podle jeho názoru důležité.

„Kolik lístků se prodalo na představení o páté?“ zajímal se Marian.

„Ptal jsem se předtím Kiddý, prodala jich patnáct.“

„Znali jste někoho z publika? Byli mezi nimi nějací stálí návštěvníci?“

„Jen ten kluk,“ řekl uvaděč. „Já jsem tomu ale moc nevěnoval pozornost. Momentálně se tu hraje nějaký western, jde docela dobře. Řekl bych, že prakticky všichni návštěvníci byli muži. To bývá u westernů časté, především při představení o páté, to moc žen nechodí.“

„Prakticky samí muži?“ zopakoval Marian.

„Ano, v sále byla jen jedna jediná žena. Nikdy předtím jsem si jí tu nevšiml. Krom toho tu bylo ještě pár mladistvých a nějací muži, které neznám. Jo, a pak ještě ten chlápek z televize.“

„Kdo to byl?“

„Ach, já jsem zapomněl, jak se jmenuje. Ale je známý, hlásí předpověď počasí. Jak se to jenom jmenuje?“

„Je to hlasatel zpráv, nebo meteorolog?“

„Vždycky dělá jenom předpovědi počasí. Tak ten si taky koupil jeden lístek.“

„Bylo ti v souvislosti s ním něco nápadné? Znal toho chlapce? Nemluvili spolu?“

„Ne, to si nemyslím. Ničeho jsem si nevšiml. Jenom jsem poznal, že je z televize. Víte už, kdo je ten kluk?“

„Ne,“ řekl Marian, „ještě ne. Ale tys ho znal?“

„Ano, chodíval sem často. Viděl všechny filmy. Fakt milý kluk, pokud to dokážu posoudit. Byl vždycky zdvořilý, ale působil tak nějak zvláštně. Připadal mi tak nějak prostý nebo zaostalý, chudák. A vždycky chodil sám, nikdy s jinými kluky. V jiných kinech ho jistě znají taky, pokud vám to pomůže. Pravděpodobně i tam měl své stálé místo. Je spousta lidí, kteří si vždycky sedávají na jedno a to samé místo.“

„A ten kluk patřil mezi ně?“

„Ano, sedával vždycky vpravo, úplně nahoře.“

„Mohl někdo vědět, že vždycky sedává právě na tom místě?“ otázal se Marian Briem.

„To nevím,“ odpověděl Matthías a pokrčil rameny. „Je to možné.“

„Říkal jsi, že ten chlapec s sebou míval školní tašku?“

„Ano, myslím, že ano. Vždycky ji měl s sebou.“

„Je ten western dobrý?“ zeptal se Marian Briem a ukázal na plakát Plíživého měsíce.

„Ano, je docela dobrý. Taky má slušnou návštěvnost. Líbí se ti westerny? Hodně Islanďanů je má rádo. Tak nějak připomínají naše islandské ságy.“

„Ano,“ řekl Marian Briem. „Stopaři patří k mým oblíbeným filmům, i když jinak Johna Wayna nijak zvlášť nemiluji.“

„Mně připadá skvělý.“

„Takže jste prodali patnáct lístků, jsi říkal?“

„Ano.“

„Jak se to říká v Ostrově pokladů?“

„V Ostrově pokladů?“

„Na rakvi patnáct popíjí chlapů,“ řekl Marian Briem, „johohó, ať teče rum.“

TŘI

Marian Briem byl právě v promítací místnosti a bavil se s promítačem, když se ve dveřích objevil vážně se tvářící Albert a naznačoval Marianovi, že s ním potřebuje mluvit.

„Měl u sebe osobní průkaz, takže už známe adresu,“ zašeptal. „Ten chlapec se narodil roku 1955, bylo mu tedy sedmnáct. Jmenoval se Ragnar, Ragnar Einarsson, a bydlel ve čtvrti Breiðholt.“

Marian šel za ním do sálu, kde se tělo ještě pořád nacházelo ve stejné poloze, napůl skloněné nad sousední sedadlo, přesně tak, jak ho tam nechal uvaděč. Jeden z techniků ukázal Marianovi zakrvácený průkaz, který se našel v peněžence oběti.

„Musíme co nejdříve zajet za jeho příbuznými a promluvit s nimi,“ prohlásil Marian. „Bude vám to tu trvat ještě dlouho?“

„Ne, za chvíli budeme hotovi,“ ujistil ho technik. „Po smrtící zbrani bohužel ani památky, prohledali jsme i popelnice v okolí kina, ale nic jsme nenašli. Pár našich lidí šlo dolů k moři, ostatní se rozhlížejí po Hverfisgata. Možná budou mít přece jen štěstí. Máte už nějakou představu, co se tu stalo?“

„Ne, naprosto ne,“ řekl Marian.

Cestou ven se Albert zastavil před plakátem na Plíživý měsíc.

„Ten měsíc je nějaký zvláštní.“

„Ano, protože ho má vlastně ubývat, tomu ale obrázek neodpovídá.“

„No jasně, máš pravdu.“

„Měsíc by mohl být v tomto případě zajímavý.“

„Proč?“

„Nečekaná úmrtí mívají velice často souvislost s fázemi měsíce.“

Byl pěkný letní večer a před kinem se shromáždili lehce oblečení lidé, kteří chtěli vědět, co se přihodilo. Ze zpráv v rádiu se doslechli o vraždě. Marian Briem s Albertem v závěsu se museli prodrat k autu, zatímco Kiddý a promítač stáli ve foyer a hleděli za nimi. Když už nehrozilo nebezpečí, že by je někdo mohl slyšet, a dveře kina se zase zavřely, naklonil se promítač ke Kiddý a zašeptal: „Zažila jsi už někdy, že sis nebyla jistá, jestli máš před sebou muže, nebo ženu?“

„To je divné,“ odpověděla Kiddý. „Právě jsem myslela na to samé.“

Ragnarova rodina bydlela v obytném domě v Breiðholtu, nejnovější čtvrti Reykjavíku, která se rozprostírala na jihovýchod od středu města. Stále se tam ještě stavělo. Marian a Albert procházeli kolem míchaček na beton a museli překračovat stavební dřevo a velké kaluže, aby se dostali ke vchodu domu. Na okolních kopcích, kterým se lidově neřeklo jinak než Golanské výšiny, vyrůstaly podél silnic obytné bloky, na islandské poměry to byla staveniště nadmíru veliká. Opodál na nižších kopečcích se stavěly menší řadové rodinné domky. Paneláky se budovaly se státní podporou pro lidi s nižšími příjmy, protože ti od velké krize a poválečných let, kdy se za prací do města z venkova stěhovaly houfy lidí, žili pořád ve velmi stísněných poměrech, častokrát ve sklepních kutloších, úzkých podkrovích a neutěsněných barácích. Nyní se těšili na lepší časy v moderních dvou a třípokojových bytech s vykachlíkovanými koupelnami, prostornými obýváky a s kuchyněmi vybavenými všemi možnými moderními vymoženostmi.

Na chodbě paneláku, kde žil Ragnar, byly stěny čerstvě omítnuty a připraveny k malování. Sice tu ještě nebyly zvonky, ale na stěně už visely schránky na dopisy. Na jedné z nich objevil Marian Briem jména Ragnarovy rodiny – rodičů a tří dětí. Byt se nacházel ve druhém patře vlevo.

„Měl dvě sestry,“ řekl Marian.

Dveře na schodiště byly otevřené. Cestou nahoru potkali po zuby ozbrojenou bandu dětí, které si z odřezků dřeva vyrobily meče a štíty. Malí Vikingové seběhli hlučně ze schodů ven, obou kriminalistů si ani nevšimli.

Albert chtěl zaklepat, ale Marian ho zadržel.

„Dejme jim ještě minutu.“

Albert počkal. Čas plynul. Marian si v duchu pro sebe mumlal středověkou modlitbu:

Pane Bože veliký,

slituj se nad básníky,

přej nejen jim dosti

svaté své milosti.

Albert stál u dveří a čekal na další pokyny.

„Pověz jim jen fakta,“ nabádal ho Marian a gestem mu pokynul, aby zaklepal. Když se dveře otevřely, tázavě z nich vyhlédlo na oba nečekané hosty asi desetileté děvčátko. Z bytu se k nim donesla směsice různých pachů, prací a čisticí prostředky, vysušená ryba na připáleném skopovém tuku, špinavé nádobí. A cigaretový dým.

„Je tatínek doma, maličká?“ zeptal se Albert.

Děvče se otočilo, aby přivedlo otce, který po večeři ležel na gauči s knížkou. S rozcuchanými vlasy přišel ke dveřím podsaditý muž v kostkované pracovní košili, na níž měl šle. V tu samou chvíli vyšla z kuchyně jeho žena a za ní druhá dívka asi tak ve věku prvního přijímání.

Albert se ujal slova.

„Promiňte, prosím, že rušíme…“

Dál se nedostal.

„Ach, to je v pořádku,“ řekl muž. „Tak pojďte dál, nemusíte stát za dveřmi. Proč jste přišli, má to něco společného s domem?“

Albert vešel do obýváku a Marian za ním. Albert vytáhl z kapsy Ragnarův osobní průkaz.

„Jedná se o vašeho syna,“ prohlásil opatrně. „Ragnara Einarssona.“

„Co je s Ragnarem?“ zeptala se žena. Byla malá a štíhlá a její výraz byl mnohem ustaranější než muže, který zřejmě usnul nad knihou a stále se ještě pořádně neprobral.

„Ragnar Einarsson, sedmnáct let?“

„Ano.“

„Je to on?“ otázal se Albert a přidržel před nimi zakrvácený osobní průkaz s černobílou fotografií.

„Ano, to je Raggi,“ potvrdil muž. „Co se stalo? Co je to na jeho průkazu?“

„Obávám se…,“ začal Albert.

„Možná by měla děvčata radši odejít do svého pokoje,“ poznamenal Marian.

Žena se podívala na své dcery a pak na Mariana. Potom řekla dívkám, ať jdou do svého pokoje, což obě bez protestování udělaly.

„Musím vám bohužel sdělit, že váš Ragnar už nežije,“ řekl Albert, když byla děvčata mimo doslech. „Byl v Hafnarbíó a někdo ho tam probodl. Nevíme ale, kdo ho napadl ani proč.“

Oba manželé na něho zírali, jako by nechápali ani slovo z toho, co říkal.

„Co prosím?“ vydechla žena.

„Kdo vlastně jste?“ zeptal se muž.

„Jsme od kriminální policie,“ odpověděl Albert. „A je nám to strašně líto, že vám musíme sdělit tuto zprávu. Pastor je už taky na cestě, zřejmě se někde zdržel, ale jistě tu brzy bude. Možná byste si s ním chtěli promluvit.“

Muž se dopotácel ke křeslu, Marian okamžitě zareagoval a zachytil ho v podpaží, aby se nezhroutil. Žena těkala pohledem mezi svým mužem, Marianem a Albertem.

„Co to říkáš?“ zasténala. „Co to má znamenat? Ragnar přece nikomu nikdy nic neudělal. To je jistě nějaké nedorozumění. To musí být nedorozumění!“

„Uděláme všechno, abychom zjistili, co se stalo,“ odpověděl Albert. „Bylo nám řečeno, že byl v kině sám. Nechtěl se tam třeba s někým sejít?“

„Samozřejmě byl sám,“ řekla žena. „Ragnar vždycky chodí do kina sám.“

„Ne, jistě se tam nechtěl s nikým sejít,“ přisvědčil muž.

„Měl tady v domě nějaké kamarády, se kterými bychom si mohli promluvit? Možná se tam chtěl sejít s někým, koho vy neznáte.“

„Tady neměl moc kamarádů,“ přiznala žena. „Přestěhovali jsme se nedávno, bydlíme tu teprve půl roku. Měl zatím málo příležitostí poznat tu jiné chlapce.“

„On taky není jako druzí,“ dodal ještě muž.

„V jakém smyslu?“

„Co se mu stalo?“ řekla žena ještě dříve, než mohl její muž odpovědět. „Nemůžete nám říci, co se mu stalo? Tak nám to přece řekněte!“

Albert vylíčil, jaká byla situace při jejich příjezdu do Hafnarbíó. Dal si záležet na tom, aby byl co možná nejcitlivější a nevynechal jediný detail. Zdálo se, jako by oba manželé ještě zcela nepochopili vážnost situace. Že jejich život od tohoto dne už nebuje stejný jako dřív.

„Musíte ještě identifikovat tělo,“ prohlásil Albert, když jim vypověděl, jak jejich syn zemřel a jak byl nalezen.

„Identifikovat?“ opakovala žena. „A kde? A jak? Jak se tam dostaneme? Teď hned? Vy pojedete s námi?“

„Samozřejmě,“ řekl Albert. „Zajedeme s vámi do márnice.“

Žena se vrhla k šatně a vytáhla odtud kabát. Muž vstal a oblékl si sako. Roztržitě se rozloučili s dcerami, které za rodiči tázavě hleděly. Marian a Albert za nimi sešli po schodech dolů a dovedli je k autu. Malí Vikingové z paneláku stáli těžce ozbrojení u parkoviště, ale na chvíli přerušili bitvu, než auto s neznámými lidmi projelo pomalu kolem nich a odbočilo na čtyřproudovou silnici Breiðholtsbraut směrem k centru města.

Ragnarovo tělo bylo vydáno k pitvě a převezeno do márnice na Barónsstígur. Tam leželo pod bílou plachtou na studeném ocelovém stole, když dorazili Albert a Marian s rodiči. Soudní lékař, celý v bílém, podal všem ruku, pak přešel k pitevnímu stolu a sundal plachtu z obličeje chlapce, který měl na sobě pořád ještě všechno, v čem odešel z domu.

Žena si rukou zakryla ústa, jako by chtěla potlačit výkřik, který se jí dral z hrdla. Muž bez hnutí zíral na synovu tvář. Potom přikývl.

„Je to Ragnar,“ řekl. „Je to náš Ragnar.“

V jediném okamžiku jim oběma zhasla poslední jiskřička naděje, že by se snad mohlo jednat o nedorozumění, o nějakou hloupou poplašnou zprávu, a že všechno bude zase jako dřív. Žena se rozplakala a její muž ji se slzami v očích objal.

Marian Briem s kamenným výrazem postrčil Alberta, vyšel na chodbu a tiše za sebou zavřel dveře.

ČTYŘI

Tenkrát během svého prvního léta v Reykjavíku jel Marian Briem s šoférem k jezeru v Þingvelliru nachytat pstruhy, aby je pak vypustili do rybníčku za vilou. To byla v rodině už dlouhá tradice, pocházela z dob, kdy byli synové panstva ještě malí. Chlapci se v létě bavili rybami, které se v rybníčku zjevně cítily dobře. Plavaly sem a tam a užívaly si, že je jim věnována pozornost. Když si chlapci za horkých letních dnů v rybníčku máchali nohy, otíraly se jim o ně ryby. Navečer vyplouvaly na hladinu a zdálo se, jako by pozorovaly lidi, kteří seděli v zahradě a povídali si. Chlapci měli přísně zakázáno ryby chytat nebo je jinak rušit, ale ti, když měli pocit, že je nikdo nevidí, častokrát ryby za ocas vytahovali z vody, chvíli je nechávali mrskat sebou a pak je zase pustili na svobodu. Na podzim šofér vždycky ryby odvezl zpět do Þingvelliru. Tam je vypustil do jezera a ryby bleskurychle zmizely ve studené hlubině.

Tento zvyk se udržoval i nadále, když už chlapci dávno vyrostli. Každé léto se dovezli z jezera v Þingvelliru živí pstruzi a vysadili se do rybníčku. Šofér, který byl ve službách rodiny už řadu let, měl neobvyklé jméno Athanasius a zodpovídal v domě i v jeho okolí za všechno možné. Krom něho rodina zaměstnávala ještě dvě služky, jedna z nich dělala navíc i kuchařku. Athanasius se staral o údržbu domu a všeho v něm, dále zajišťoval, aby při návštěvách, ať už šlo o koktejlový dýchánek nebo večeři, všechno dokonale klapalo. Navíc měl na starosti zahradu, na níž bylo na první pohled vidět, že to je Athanasiovo nejoblíbenější zaměstnání. Ze všeho nejvíc ho ale bavilo jezdit do Þingvelliru chytat pstruhy do rybníčku.

Marian Athanasiovi, který sám o sobě říkal, že vše dovede, při spoustě věcí pomáhal. Měli se velice rádi, protože Athanasius vůči Marianovi projevoval velkou náklonnost a benevolenci a vždycky pro něj měl nějaké drobné úkoly, například při práci na zahradě. A tak se Marian naučil spoustu věcí o různých bylinách, úrodnosti půdy, tvarech mraků, které ohlašují déšť, a o zelené síle slunce. Rodinná zeleninová zahrada se nacházela v části bývalého rašeliniště Kringlumýri, tehdy na okraji města. Tam Athanasius pěstoval mrkev, tuřín a brambory na domácí stůl. Na podzim jezdívalo služebnictvo sklízet zeleninu do této mokré oblasti, kde se pořád ještě těžila rašelina, a nakládalo úrodu na náklaďák.

Pro zaměstnance byla rodina vždycky „panstvo“. Když se hospodářská krize chýlila ke konci a lidé viděli, jak se přibližují jiné, o hodně horší časy, dosahoval blahobyt rodiny zenitu. Pán domu byl jedním z těch, kdo díky své obezřetnosti a schopnosti dokázali v rybářské branži vydělat peníze a se svým bohatstvím nakládali uvážlivě. Nestrpěl rozhazovačnost, ne však z chamtivosti. Jeho dánská manželka byla stejně praktického založení jako její muž. Měli tři syny a všechny poslali studovat do Kodaně. Nejstarší z nich se před pár lety vrátil, založil rodinu a pracoval jako advokát. Druzí dva byli ještě v Kodani, ale každé léto jezdili domů a pak pracovali v otcově podniku.

Athanasius a Marian se kodrcali v náklaďáku, půjčeném z rejdařství, po štěrkové silnici do Þingvelliru. Na počet kilometrů to nebyla dlouhá cesta, jenže silnice byla v tak mizerném stavu, že museli jet velmi pomalu.

„V Manitobě byly aspoň slušné silnice,“ zaúpěl Athanasius, když nestihl uhnout před trochu větším kamenem a ten teď zespodu hlučně udeřil do karoserie.

Athanasius kdysi se svými rodiči odešel do Kanady, tenkrát byl asi ve stejném věku jako Marian, a tam se pak protloukal v různých islandských osadách, a když dorostl do nejlepších mužských let, vrátil se na Island a našel si práci u rejdaře. Marian Athanasia často slýchával stěžovat si, že měl raději zůstat v Kanadě a nevracet se. Většinou tyto litanie začaly hned, jakmile opustili městské silnice. Zdálo se, že naprosto nechápe, jak ho mohla taková blbost jen napadnout. Na jeho přístupu ke službě se to ale nijak neprojevovalo, naopak cítil vůči pánovi a jeho dánské manželce velký respekt, nemohl si na nic stěžovat – tedy krom toho, jak zacházeli s Marianem.

„Vždyť jsou to jinak tak slušní lidé,“ prohlašoval se zvláštním důrazem. Byl v podstatě velmi mírumilovný a zdrženlivý člověk kolem padesátky, vždy velice snaživý a chtěl vyjít s každým. Pěkný ovšem nebyl, ústa měl až příliš veliká a nos placatý, k tomu navíc pleš. „Naprosto nechápu, proč se k tobě tak chovají,“ říkal. „Pravděpodobně bude příčina v milostivé paní, Dáni jsou už takoví snobi.“

Silnice do Þingvelliru byla vybudována teprve před pár lety v rámci velkých oslav k tisíciletému jubileu Allthingu. Jenže od té doby ji dost zanedbávali a po delším období dešťů byla půda rozměklá a těžká, takže se Athanasius musel na jízdu plně soustředit.

„Myslím, že by se měli podívat faktům rovnou do očí,“ pronesl a vyhnul se velkému výmolu tak nečekaně, že se Marian musel přidržet sedadla. „Měli by nechat keců a uznat, že do rodiny taky patříš. Já to prostě nechápu, jak se zachovali k tvé matce.“

„Pozor!“ vykřikl Marian.

„Viděl jsem,“ odpověděl Athanasius a tentokrát se mu podařilo velkému kameni vyhnout. „Ale samozřejmě jde o peníze. Máš nárok na dědictví, ale o tom samozřejmě nechtějí nic slyšet.“

Právě toho dne ráno rodinu navštívil nejstarší syn, advokát, a to byl podnět k těmto Athanasiovým kritickým výrokům. Tento syn nebýval v rodinném domě častým hostem, ale tentokrát se objevil se svou ženou a s oběma ještě dost malými dcerkami. Každý o něm sice věděl, že je Marianův otec, ale nikdo o tom nikdy nemluvil. Marianova matka se jmenovala Dagmar a stejně jako paní domu byla dánského původu. Ale narodila se a vyrostla v Reykjavíku, její matka byla Dánka, otec Islanďan. Oba zemřeli v roce 1918 na španělskou chřipku. Dagmar přes známé dostala místo u „panstva“ a tři roky na to ji jejich nejstarší syn přivedl do jiného stavu, k čemuž se ovšem nikdy nepřiznal. V Athanasiových očích nebyl nic víc než bezcharakterní mladý syčák. Rodina ho poslala nejbližší lodí do Kodaně a Dagmar vyhnali z domu. Po narození dítěte přijala práci na jednom statku nedaleko Ólafsvíku na poloostrově Snæfellsnesu. Několikrát se pokusila navázat kontakt s otcem dítěte, ale ten s ní nechtěl nic mít. Proto se ani nedozvěděla, že se mezitím v Dánsku oženil.

Když byly Marianovi tři roky, šla Dagmar spolu s několika dalšími uprostřed zimy na jednu taneční zábavu do Hellissanduru. Cesta tam nebyla úplně bez rizika, bylo třeba dávat pozor na příliv, protože kolem nebezpečných strmých útesů pod Ólafsvíkurenni se dalo projít jen při nízkém stavu vody. Oni se ale v Hellissanduru bavili o něco déle, než plánovali, takže je na zpáteční cestě už zaskočil příliv se silným vlnobitím. Skupinka věděla, že nemá smysl jít dál, a rozhodla se vrátit. Jenže v tu chvíli se přihnala obrovská vlna a strhla několik z nich s sebou. Dvě ženy byly ustupující vlnou odtaženy a utonuly. Jednou z těch dvou byla Dagmar. Těla proud vyplavil o dva dny později a poté byla pohřbena v Ólafsvíku.

Marian zůstal na statku u sedláka a vychovávali ho tam jako vlastního. Ale na nic z toho si Marian už nepamatoval. Athanasius a Marianova matka se měli rádi, on ji v těch těžkých dobách podporoval a pravidelně si psali poté, co se Dagmar přestěhovala na Snæfellsnes a pracovala tam na statku. On pak i po její smrti dál udržoval se sedlákem kontakt. V létě jezdíval v čase senoseče na poloostrov, pomáhal při svážení sena a trávil spoustu času s Dagmařiným dítětem.

Marian býval málokdy nemocný, nanejvýš měl tu a tam rýmu a někdy trochu zvýšenou teplotu. Ale jednoho dne se u něho po velmi deštivém podzimu objevila mnohem úpornější horečka, spojená se zvláštním tlakem na prsou a kašlem. A při jednom takovém záchvatu kašle náhle desetileté dítě ucítilo v ústech chuť krve. Sedlák zavolal lékaře, který v tom studeném, deštivém podzimním dni přijel přes potok na černém koni. Na sobě měl tlustý kabát a klobouk, jehož krempa se pod tíhou deště ohýbala dolů. Voda se na něho shůry lila proudem. Sedlák ho přivítal na dvoře a zavedl ho do domu, kde si od něho hospodyně převzala kabát a klobouk, aby je usušila, než se zase vydá na zpáteční cestu. Povídali si o počasí a shodli se, že to úplně vypadá, jako by už nikdy nemělo přestat pršet. Když lékař vešel do ložnice, ležel Marian v posteli. Muž vytáhl z brašny stetoskop a starostlivě si dítě poslechl. Marian na výzvu lékaře zhluboka dýchal, zatímco mu doktor poklepával na prsa i na záda, a pak Mariana požádal, aby ještě jednou zakašlal.

„Ještě jednou se zhluboka nadechni, chlapče,“ požádal ho lékař a znovu přiložil stetoskop. „Kašlal jsi krev?“ zeptal se a Marian přikývl.

V ložnici bylo chladno a neútulno. Lékař byl promočený na kost a chtěl se co možná nejrychleji vypravit na cestu domů. Ještě si chlapce naposledy poslechl a pak vynesl ortel.

„To dítě má zřejmě tuberkulózu, ta je tady v okolí všude. Měl by ses postarat, aby se s Marianem nikdo nestýkal,“ řekl sedlákovi a vstal. „Vlastně to dítě patří do tuberkulózní nemocnice ve Vífilsstaðiru.“

Sedláka nenapadlo nic jiného, než se obrátit na Athanasia, který hned přicestoval a Mariana s sebou odvezl do Reykjavíku, kde pak měl s paní domu dlouhou řeč. Nikdo nevěděl, co si ti dva řekli, ale k překvapení všech paní domu změnila postoj, když se dozvěděla, jak na tom dítě je. A tak byl Marian přijat do domu a svěřen Athanasiovi do opatrování. Paní domu byla ochotna dítěti zajistit nejlepší lékařskou péči, dokonce výhledově plánovala, že pošle Mariana na léčení do jednoho dánského tuberkulózního sanatoria. Protože tam je prý klima mnohem příznivější, říkala svou zvláštní směsicí dánštiny a islandštiny.

Její syn, otec dítěte, do plánu zasvěcen nebyl a beztak se o Mariana nestaral. Paní domu si stanovila jen jednu jedinou podmínku: že otcovství nesmí být nikdy oficiálně vyhlášeno. Nikdy. A na tom se tedy s Athanasiem dohodla.

„Samozřejmě jsem věděl, co si o tom chlapovi myslet,“ povzdechl si Athanasius, když si vzpomněl na Marianova otce. Vytáhl na vodu malou loďku, kterou si půjčil od majitelů letní chaty u jezera. Měl s sebou dva rybářské pruty, jeden pro sebe, druhý pro Mariana, a ty uložil spolu s kádí na záď loďky. Pak vesloval dvě stě metrů daleko na jezero a na každý háček napíchl žížalu.

„Není ti zima?“ zeptal se. Marian seděl s prutem na přídi a kolem útlých ramen měl přehozenou deku. „Musíš mi vždycky hned říct, když ti bude zima, jinak to tvé plíce odnesou.“

„Je mi fajn,“ řekl Marian.

Loďka se příjemně houpala na vlnách. Slunce stálo vysoko v zenitu, přesto však foukala dolů k jezeru dost čerstvá bríza od Skjaldbreiðuru, sopky na vrchovině. Ten vítr Athanasia znepokojoval. Ale už zanedlouho chytil dva pstruhy, kteří pak plavali v kádi. Chtěl chytit ještě jednoho, to bude stačit.

„Je na Islandu hodně takových, kteří se jmenují jako ty?“ zeptal se náhle do ticha Marian.

„Kromě sebe neznám už nikoho,“ odpověděl Athanasius. Namotal vlasec, aby ho pak hned znovu nahodil. „Narodil jsem se na poloostrovu Snæfellsnesu, ne moc daleko od toho zpropadeného statku, kde ses nakazil. Tam jsou hodně zvláštní jména, ale to víš jistě sám.“

„Já znám jen jednoho dalšího Athanasia, a to byl biskup v Alexandrii.“

„O tom jsem taky slyšel.“

„To jméno znamená ‚nesmrtelný‘,“ vysvětloval Marian.

„Ach ano, ale to se mě zcela určitě netýká. Myslíš, že je pro tebe dobré, abys tolik hloubal?“

„Prostě jenom rád čtu.“

V tu chvíli se jedna ryba zakousla Marianovi do háčku, a sice tak prudce, že mu prut skoro spadl do vody. Naviják bzučel, jak se z něj vlasec rychle odvíjel. Tenký prut se mohutně ohnul a skoro se už dotýkal hladiny.

Athanasius se přesunul k Marianovi, pomalu a opatrně, aby loďku nepřevrátil. Marian stále ještě svíral prut v rukou, ale nyní ho už přidržel Athanasius a hned vycítil, že to musí být opravdu velký kus.

„V tomto jezeře mohou ryby opravdu hodně vyrůst,“ zašeptal. „Možná máš na háčku přímo pstružího obra.“

„Nechceš prut radši držet ty?“ navrhl Marian.

„Ó ne, toho si vytáhneš sám. Nech ho ještě chvíli tahat za vlasec a potom ho pomalu začneš vytahovat. Uvidíme, co udělá pak.“

Vlasec se odmotával z navijáku už pomaleji a Marian ho začal navíjet zpět. Prut byl tak prohnutý, že mohl každou chvíli prasknout, a prudce vibroval v zápasu s rybou. Athanasius byl přesvědčený, že ryba se na háček určitě chytila, a proto se neobával, že se utrhne. Znovu se posadil na lavičku k veslům a zapřel se do nich, aby se dostali blíž ke břehu. Marian svíral rukojeť prutu a současně se snažil přitahovat vlasec. Athanasius dovesloval ke břehu a pomohl Marianovi vystoupit. Síly pstruha teď poněkud polevily, stejně tak ale i Marianovy. Přesto se nechtěl Athanasius vměšovat, protože rybu z hlubin vylákal Marian, ne on. Pstruh se zmítal na háčku už jen pár metrů od břehu, pořád se ještě pokoušel utrhnout, ale bez úspěchu. Marian ho vytáhl na břeh. Athanasius ho popadl.

„To je ale obluda,“ poznamenal a klekl si vedle ryby, dvaapůllibrového pstruha. „Ještě nikdy jsem z jezera nevytáhl tak velkou rybu.“

„Vezmeme ho s sebou taky?“ zeptal se Marian.

„No jasně.“

Háček byl pevně zapíchnutý v koutku huby a Athanasius ho opatrně vytáhl. Potom hodil pstruha do kádě k oběma zbývajícím, zavřel ji víkem a naložil na plošinu náklaďáku. Pstruh ležel na dně kádě jako omámený a nehýbal se.

„Ten se bude v našem rybníčku vyjímat, Mariane,“ řekl. „To je největší, jakého jsme kdy měli.“

„Není mrtvý?“ ujišťoval se Marian.

„Ne, však on se z toho vzpamatuje. To není jen tak, zabít takhle velkou rybu. Kdy musíš do té nemocnice ve Vífilsstaðiru?“

„Příští týden,“ odpověděl Marian.

„To je dobře. To ti pomůže.“

„Já bych tam ale raději nejezdil.“

„To nesmíš říkat. Nemá smysl se proti tomu vzpírat.“ Athanasius pohladil Mariana po hlavě. „To vůbec není příjemná společnice, co ji táhneš za sebou.“

„Jaká společnice?“ zeptal se Marian.

„Smrt,“ řekl Athanasius.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Duel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.