Text © Martin Vopěnka, 2015

Cover illustration © Michael Petrus, 2015

PROLOG

Řítil se dolů hladkým temným tobogánem. Bylo to přesně tak, jak mu slibovali: nádherná bláznivá jízda plná nečekaných zatáček. Dělalo si to s ním, co chtělo; byl naprosto bezmocný. Ani na souvislou myšlenku mu nezbývalo dost času. A přece se do jeho dětské duše stačily vplížit pochyby. Něco je asi špatně. Nejspíš jede, kam neměl.

Ne, nestíhal si v té rychlosti připustit nejstrašnější ze všech myšlenek, která však přesto v jeho hlavě už byla: asi se nevrátí domů.

To, co viděl kromě tmy, byly Rubenovy oči. Oči jeho nejstaršího bratra. Oči, do kterých se podíval v poslední chvíli, než ho spustili dolů touhle odpalovací trubicí. Až do té chvíle šlo všechno hladce: Áron a Tadeáš, další dva jeho starší bratři, ho vesele povzbuzovali: jen ať se sveze – je to mimořádná příležitost, kterou mu oni zařídili a která se nemusí opakovat. Tak hlavně ať se nebojí. Jenomže Rubenovy oči říkaly něco jiného. Rubenovy oči byly tím posledním, co zahlédl, než se pustil dolů. Rubenovy oči se ho snažily zadržet.

Zračilo se v nich náhlé zoufalství. Jako by si Ruben uvědomil až teď, že si nepřeje, aby Dan jezdil. Zatímco předtím se k jeho jízdě stavěl sice zdrženlivěji než zbývající bratři, ale nebyl vysloveně proti.

V další nečekané zatáčce Danovo tělo vyjelo až ke stropu tobogánu a zatřáslo se. Odstředivá a gravitační síla o něj chvíli bojovaly a přeházely mu v hlavě úplně všechno včetně Rubenových očí. Gravitační síla potom zvítězila, dno se pod Danielem propadlo, nabral ještě šílenější rychlost a hmota, po které klouzal, jako by ani neexistovala – nekladla jeho pohybu sebemenší odpor. Pomyslel si tedy, že pytel, do kterého ho navlékli, plní svou funkci. Jenomže tohle nemohlo dopadnout dobře. Proč ho sem bratři brali?

Náhle se na konci tunelu objevil malý světelný bod, který se rychle zvětšoval a blížil. Vlastně to trvalo jen několik okamžiků: bod se přihnal i se svým oslňujícím jasem, ale v příští vteřině jím už Daniel projel.

Zavřel oči: jednak proto, že ho světlo oslepilo, jednak v plané naději, že nebude muset procitnout. Teď už ho tunel nesvíral a ani nechránil. Vznesl se snad opravdu nad planetární střechu? Nejspíš ne. Tohle bylo cosi nového, s čím neměl žádnou zkušenost. Jízda se zpomalila, už se jenom sunul po jakési šikmé ploše, ale to sunutí nebralo konce. Až se přece jen zastavil jemným nárazem o cosi měkkého. Takže to dopadlo dobře? Nic se mu nestalo? Žije? Konečně se odvážil oči pootevřít. Avšak to, co uviděl, ho jen utvrdilo ve zlé předtuše, již přečetl v Rubenových očích. Zmocnila se ho panika a úzkost. Co ji způsobilo, byl nedozírný, dosud nepoznaný a přece povědomý svět kolem něj.

Část první

ZÓNA VYVOLENÝCH

1.

O několik měsíců dříve Daniel Jošua Elezer ležel na svém vizualizačním lehátku ve vlastivědné učebně. Na sobě měl bílý oděv utkaný z milionů nejjemnějších vláken a elektrod. Oči nechával zavřené. I kdyby je otevřel, neviděl by nic než šedivou vnitřní stranu odlehčených brýlí, které ještě nebyly zapnuté. Daniel se nemohl dočkat. Srdce mu nejprve bušilo dychtivým očekáváním, avšak po chvíli se uklidnilo a Danielova mysl se začala vznášet na pomezí bdělosti a spánku.

„Už se uklidníme, nevrtíme se!“ ozval se hlas učitelky Ester. „Připomínám,“ pokračovala strojově pomalým tempem, „že stále ještě probíráme Starou planetu. Jistě si vzpomínáte, že před třemi týdny, kdy jsme měli vizualizaci poprvé, jsme se vydali po mořském břehu Staré planety. Pozorovali jsme ptáky na skalních hnízdištích a vyzkoušeli jsme si, jaké to bylo opalovat se na pláži. Paprsky slunce, které nás hřály, naštěstí nebyly skutečné, takže na vaší kůži nezanechaly žádné trvalé následky. To chvilkové pálení a nevolnost byly jen zdáním. Před dvěma týdny jsme se vydali do vysokých hor, kde jsme málem umrzli, a před týdnem jsme si prohlédli některá nebezpečná zvířata. Nejodvážnější z vás si vyzkoušeli, jaké by to asi bylo, kdyby vás uštkl had.“

Ano, tuhle hrůzu si vyzkoušel i Dan. Ještě dnes se při vzpomínce otřásl odporem. Muselo být strašné žít na Staré planetě. Dan myslel na dítě, které had uštkl doopravdy, a ono v hrozných bolestech umřelo. Pokus z minulého týdne naštěstí skončil ve chvíli, kdy Danovým tělem projela ostrá bolest – spíše jen jediný úzký paprsek bolesti.

„No a naším dnešním cílem,“ pokračovala čím dál tišší Ester, „jak už jste si jistě nastudovali, bude les.“

Ano, „les“. Tajemné slovo, pod nímž si Daniel neuměl nic představit, které však přesto mělo svou chuť, vůni; slibovalo něco krásného, dobrodružného, zakázaného.

„Mohli bychom se vydat do lesů anebo pralesů tropického pásu Staré planety. Takový pobyt by ale trval jen krátce. V pralesech se skrývalo příliš mnoho nebezpečí. Proto se raději vydáme do lesa mírného pásu, tedy toho pásu, kde se střídala čtyři roční období: jaro, léto, podzim a zima…“

Daniel si v duchu opakoval všechna ta cizokrajná slova: „Jaro, léto…“ Ester mezitím pokračovala: „Lesy mírného pásu nebyly tak nebezpečné. Teď se tedy připravte na cestu. Nacházíte se v lese mírného pásu uprostřed léta. Pomalu můžete otevřít oči…“

Danielovými víčky proniklo tlumené světlo. Otevřel oči a spatřil něco úžasného. Vysoké sloupy, jež se nazývaly stromy, vytvářely nahoře… Učil se to v domácím úkolu: hnědý kmen chráněný kůrou, větve v korunách, zelené listy nebo jehličí. Nyní vše viděl na vlastní oči. Skrze koruny stromů vnikaly do lesa úzké kužely paprsků. Ležel na zádech a dlaněmi se dotýkal teplého spadaného jehličí. Připadal si jako v pohádce. Vzpomínal však, že podobně opojné byly i začátky minulých výprav za taji Staré planety. A potom se to vždy nějak obrátilo a zkazilo.

Tentokrát to začínalo slibněji. Dosud nepoznané vůně provázelo vzdálené cvrlikání. Daniel se posadil. Před sebou uviděl nekončící řady kmenů a nikde žádné tlačítko, jímž by se dal les rozptýlit anebo vypnout. Povznášející pocit vystřídala úzkost. Zmateně se postavil a připadal si ztracený. Cosi mu zabzučelo u ucha a něco protivného ucítil pod kalhotami. Cosi dalšího vlezlo do ponožek a do rukávu. Mravenci! Až dosud jen objekt z učebnice. Nyní nepřátelská živá stvoření. Zděšeně se začal oklepávat. Vtom ho něco ukrutně štíplo. Ohnal se a mravenec se mu zkroutil v prstech. Na kůži se objevil červený puchýřek. Mezitím mu u ucha zapískalo nejtenčím zvukem, jaký kdy slyšel. Zasvědilo ho na tváři. Na nic dál nečekal a dal se do běhu. Jak kličkoval mezi stromy, ocitl se v hustých keřících, které mu odíraly nohy jako kartáč uklízecího robota. Takhle to bylo se Starou planetou vždycky: nejprve nepopsatelná krása, ale vzápětí nepříjemné důsledky. Jako při opalování v písku, když si do ruda spálil kůži – samozřejmě ne doopravdy, jen ve virtuální vizualizaci. Jenomže v té chvíli to bylo jako doopravdy: skutečná bolest, svědění, strach… Vždycky jen jejich začátek – jen jako by se dostal na jejich hranici, ale dál už ne. Tak také teď les zmizel a rozsvítilo se. Daniel byl zpátky v místnosti.

„Ještě zůstaňte ležet,“ nabádala je Ester. Místnost zaplnily hlasy: „Vono mě to vážně kouslo!“ valil oči Ben – Danielův nejlepší kamarád.

„Mě to taky kouslo. To byl mravenec,“ poučoval Dan, který doma pilně studoval. „A komár: to, co nám pískalo u ucha, byl komár. Podívej se, nemám tu něco?“ Dan si ohmatal tvář.

„Paní učitelko,“ přihlásila se Jolana, „já už mám té Staré planety dost. Kdy začneme probírat Novou planetu?“

„Starou planetu budeme mít už jenom třikrát,“ uklidňovala ji Ester. „Příště se podíváme na vesnici a potom dvakrát do města.“

Děti dávaly najevo nespokojenost, že tedy ještě třikrát, ale Dana to vlastně mrzelo. Stará planeta přinášela samé překvapivé zážitky. O Nové planetě přece všechno vědí, když v ní žijí. Přemýšlel, co že to znamená „vesnice“. To slovo ještě nikdy neslyšel.

„Tak, a teď máte přestávku, jděte se vedle proběhnout.“

2.

Daniel se rozběhl po měkké pohyblivé podlaze vedlejší místnosti, a když se mu do cesty připletl Ben, ani ho nenapadlo přibrzdit. Naopak: vrazil do něj tak, aby se oba svalili na zem; aby se po sobě váleli. Dan se po Benovi válel s požitkem.

I jindy se spolu setkávali: při 3D komunikaci ze svých domovů. I tam se jakoby dotýkali, i tam se k sobě mohli přiblížit, mluvit spolu. Tohle však bylo úplně jiné. Dan by do školy nejradši chodil každý den. Tatínek mu ale vysvětlil, že jedině takhle se do školy dostanou všichni. Kdysi se i tady, na Nové planetě, učilo přímo ve škole každý den. Ovšem jak obyvatel přibylo a jak pokročila technologie přenosu, nebrání dnes nic tomu, aby se učili z domovů.

Tatínek nebyl zase tak velkým zastáncem bezkontaktní komunikace, ke které lidská kultura na Nové planetě dospěla. Bral ji ale jako nutnost. Jenomže Danovi kontakt s kamarády – skutečný tělesný kontakt – chyběl.

Tatínek se Danovi snažil vysvětlit, že přemisťovat se je hloupé, zbytečné a zastaralé, když se přece mohou přemisťovat naše obrazy, slova i myšlenky. Ale samozřejmě, dodával rychle, nesmí se to zase přehánět. Jsou příležitosti, kdy by se lidé měli normálně sejít.

Mnohem větší zastánkyní bezkontaktnosti byla maminka. Jen jednou se za poslední léta stalo, že vyšla ze své domácí pracovny a řekla: „Vlastně mne teď napadlo, že moje ruka se virtuálně přemístit nemůže.“ A pohladila Dana po vláskách. Byl to dotek tak výjimečný, vzácný a krásný, že mu i při vzpomínce na něj přeběhl po zádech mráz. Jindy totiž maminka ještě vyostřovala tatínkovy umírněné názory: „Pokrok se nedá zastavit,“ vysvětlovala Danovi. „Taková zařízení jsou naším prodloužením. Díky nim nekončíme na hranicích našich těl. Každý obyvatel Nové planety jako by zaujímal celý její prostor. A jistě se dočkáme doby, kdy naším omezením přestane být i čas. Potom všichni, kdo se kdy narodili, budou v tomto prostoru s námi.“

„Ale co odvrácení?“ namítl mamince Dan. „Co Áron, Tadeáš a Ruben? Pro ty je přece náš prostor nepřístupný.“ Hned ale litoval, že bratry, přesněji nevlastní bratry, zmínil. Věděl, co bude následovat a to se opravdu stalo: maminka měla po náladě. Chvíli to vypadalo, že ani nebude odpovídat. Potom se přemohla a řekla: „Záleží také na tom, jestli máš ten prostor čím zaplnit. A vůbec: neměl bys zpochybňovat svou vyvolenost. Určil ti ji počítač, ne člověk. Jakákoliv nespravedlnost je vyloučená.“

3.

Škola skončila a děti odjížděly do všech směrů horizontálními výtahy. Dan si zapnul mírně pohyblivou podlahu, takže zároveň šel. Necítil se dobře. Potřeboval nějak zaplnit prázdnotu, která v něm po skončení výuky zůstala. Jízda výtahem měla trvat osmnáct minut – příliš dlouho na to, aby malý obyvatel Nové planety zůstal se svými myšlenkami sám. Dan si pustil virtuální koulovanou – jednu z mnoha mystifikačních her. V ruce hned jako by měl štít a z prostoru na něj létaly lehké pevné koule. Vylétávaly různou rychlostí – podle toho, jakou úroveň hry Dan zvolil. Měnily se i vzdálenosti a směr. Jeho úkolem bylo odrážet koule virtuálním štítem. S každou odraženou koulí se štít trochu zvětšoval, s nezachycenou naopak zmenšoval. Zásah koulí bylo i cítit – třeba na rameni, na břiše, na noze… Ale nebolel.

* * *

Konečně vystoupil a musel ujít několik desítek metrů pod planetární střechou. Tohle bylo jedno z mála míst, která znal, kde se dalo až na planetární střechu dohlédnout. Shora byla tvořená jen samými solárními panely a obepínala v těchto časech už celou Novou planetu. Daniela pohled na ni fascinoval. Jednak ta výška: dvě stě osmdesát metrů, jednak všechno, co je za ní: celý rozlehlý vesmír, do něhož jeho tatínek nahlíží den co den prostřednictvím obřích dalekohledů a hledá v těch dálkách místo, kam se jednoho dne nejprve všichni vyvolení a potom úplně všichni přestěhují.

Avšak výhled na planetární střechu měla už brzy zakrýt jiná, mnohem nižší střecha. S její stavbou se už začalo a průzor byl dnes zase o něco užší. Danielovi z toho bylo smutno. Důvodem ke stavbě této druhé střechy byla úspora klimatizace a osvětlení. Veškeré světlo na Nové planetě bylo totiž uměle vyrobené jen ze dvou zdrojů: z energie slunečního záření dopadajícího na vnější střechu planety a z energie pocházející z hlubin země, o které tatínek mluvil jako o… o… Daniel si nemohl vzpomenout. Rychle pohled od planetární střechy odvrátil, a ještě než stačil pocítit stesk, pustil si další hru. Tentokrát šlo o útok samurajů a místo štítu měl v ruce meč.

Už nehrál tak dlouho jako předtím. Vyjel vertikálním výtahem nahoru a ocitl se u dveří. Mrkl do snímače a dveře se zasunuly do stěny. Před Danielem se otevřela dlouhá, čistá a prázdná vstupní chodba jeho domova. Rychle pustil virtuálního psa a ten se už k němu hnal zpoza vzdáleného rohu. „Lexíku,“ sehnul se Dan k malému tmavému pejskovi, který po něm radostně skákal a snažil se mu oblíznout obličej.

Lexík ho potom provázel při cestě do detekční dezinfekční komory a bylo téměř jisté, že nikoho nevirtuálního, nikoho skutečného, Dan při této cestě nepotká.

Nejprve musel minout široké dveře bytu Karly – první tatínkovy manželky, která byla matkou bratrů Árona, Tadeáše a Rubena. Karla patřila k vyvoleným a podle zákonů Nové planety tu mohla a měla zůstat i v době, kdy počítač tatínkovi našel novou, dokonalejší, chytřejší a prostě tu pravou manželku, se kterou mohl mít dítě, jež by rovněž patřilo k vyvoleným. A tím dítětem byl Dan.

Dan chodil kolem Karliných dveří nerad a i dnes to chtěl mít rychle za sebou, stejně jako Lexík. Najednou se ale zarazil. Karla stála v otevřených dveřích – žádná virtuální postava, ale skutečná žena, vysoká a štíhlá, s dlouhými, již šednoucími vlasy a černými řasami… stála… a byla jako vždy velice vážná a smutná. Dan její smutek vnímal tak silně, jako by to byl železný sloup stojící ve dveřích spolu s ní.

„Dobrý den,“ zmohl se na tichý pozdrav.

A Karla se bolestně, zároveň i vlídně usmála: „Danieli…“ Ne, vůbec nebyla zlá. Dan se bál jen jejího smutku, který navíc chápal: Karla je smutná, protože její synové nepatří k vyvoleným. Tomu Daniel rozuměl. I jemu to bylo líto. Zdálo se však, že Karla je dnes ještě smutnější. Karle se po synech stýská. Tomu Dan tak úplně nerozuměl. Věděl totiž, že i Karla má vizualizační místnost, kde se se syny stýká. Oni sice nemají přístup do celé sítě Nové planety, když nejsou vyvolení, ale k ní jako ke své matce smějí. A jednou za dva týdny sem dokonce na dva dny přicházejí. Úplně normálně přijdou za svou matkou Karlou. Vždyť Dan se se svou vlastní maminkou, se kterou obýval týž byt, nescházel o nic víc.

„Danieli…“ zopakovala Karla a zdálo se, že chce ještě něco říct. Místo toho se v její přece jen už ochablé tváři vytvořil důlek, jak se kousla do rtů.

Daniela její tvář přitahovala i odstrašovala. Fascinovalo ho, jak je i přes ušlechtilé linie zároveň už trochu vrásčitá, s povislou kůží, nedokonalá.

Jejich rozpačité setkání trvalo dnes nějak dlouho. Dan nenápadně změnil Lexíkův program a Lexík začal do Dana vrážet a štěkat. „No ano, ano,“ sehnul se k pejskovi, který ho osvobodil z Karlina smutku. „To víš, že ti dám něco k jídlu. Ano…“ A vyrazil za uhánějícím Lexíkem. Přece jen se ještě ke Karle otočil a křikl: „Nashledanou!“

4.

V detekční místnosti natáhl ruku pod Elznicovu lázeň, jak se říkalo proudu minikrůpějí promísených s dezinfekčním plynem. Tatínek Danielovi vysvětlil, že díky této lázni se na Nové planetě ušetří denně několik milionů litrů vody. Dan ale dnes částice jemně narážející do jeho rukou nevnímal. V myšlenkách zůstával u Karly a svých nešťastných bratrů. I když: nepřipadali mu až tak nešťastní. Přicházeli někdy v docela dobré náladě, mluvili hlasitě, uvolněně. A většinu z toho, o čem povídali, si neuměl představit. Občas jim dokonce záviděl: třeba to, že vědí, jak to vypadá hluboko v zemi, anebo naopak až nahoře pod střechou. Že se Ruben dostal na odpaliště vesmírných lodí a byl tam dokonce i ve chvíli, kdy byla planetární střecha odkrytá. Že Tadeáš ví, kudy se po rozloučení dostávají do vesmíru zemřelí. A že Áron před časem dohlížel na čerpání vody a surovin z hlubin země a teď vidí každý den na vlastní oči, jak se pěstuje jídlo všeho druhu: maso, bílkoviny, tuky, cukry… v obřích výrobních halách. V těch halách, jejichž chod programovala odsud, na dálku, jeho vlastní vyvolená maminka. Dělala to pomocí složitých genetických vzorců, kterým Dan ani trochu nerozuměl, o to víc na ni byl hrdý.

Z detekční místnosti pokračoval i s Lexíkem do jídelny, kde našel ve svém boxu, co má sníst. Přestože to bylo jen pár zkoncentrovaných soust, jíst ho nebavilo. Pustil kolem sebe ptačí souboj. Virtuální ptáci začali nalétávat na jeho talíř a on jako by jim jídlo ukusoval přímo před zobákem.

Ale ani tohle mu dnes nepřišlo zábavné. Snědl právě jen tolik, aby ho systém pustil do jeho pokoje, ani o sousto víc. Moc už se do pokoje těšil – až se na velikých 3D stěnách shledá s maminou a tatínkem.

5.

První se přihlásila maminka. Právě docvičila pravidelnou sestavu a v černém dresu vypadala ještě štíhlejší a vyšší než Karla. A rozhodně mnohem mladší. „Už jsi zpátky, Dane?“ zeptala se nezúčastněně. „Co dnes ve škole?“

„Ale jo, dobrý,“ špitl. „Byli jsme v lese na Staré planetě a…“

„Nastavila jsem ti nejnovější výuku,“ přerušila ho maminka. „Tak ne aby sis moc dlouho hrál.“

„Ne, mami. Nebudu.“

Maminka se na obrazovce sehnula k cvičebnímu koberci pro ručník a chystala se odejít.

„Vymyslela jsi dneska něco?“ snažil se Dan rozhovor prodloužit.

Maminka přimhouřila oči, jako by jí připomněl zanedbanou povinnost. „Ani ne. Promiň, Danečku, musím se převléknout.“ Načež obrazovka zhasla.

Dan svoji matku obdivoval. Vždyť díky její práci se všichni na Nové planetě najedí a nikdy nebudou mít hlad. A nemusejí k tomu ani zabíjet skutečná zvířata, jak se to dělalo na Staré planetě. Jenomže v skrytu dětské dušičky doufal v něco jiného. Doufal, že ho matka vezme k sobě a pohladí ho jako tenkrát. Doufal, že se to stane právě dnes. Jenomže ve skutečnosti, vědomě, se doufat neodvažoval. Nemělo smysl doufat. Tohle se prostě nedělo.

Rychle se smířil s pohaslou stěnou, která nahradila převlékající se maminku, a přihlásil se k tatínkovi.

Tatínek byl do něčeho zabraný.

„Ahoj, tati.“

„Tak už jsi doma, Danečku?“ prohodil tatínek od práce. „Pojď se podívat. Něco tu mám.“

„Můžu jít k tobě do pracovny?“ ujišťoval se Dan.

„Jo.“

Šťastně se vrhl ke dveřím. „Něco z vesmíru?“ stačil ještě vykřiknout.

„Samozřejmě že z vesmíru. Co jiného?“ zaslechl za sebou.

Tatínek Danovi rád ukazoval výsledky svých pátrání ve vzdálených vesmírných světech a do všeho ho zasvěcoval.

* * *

Dveře tatínkovy dlouhé pracovny se otevřely. Na první pohled připomínala chodbu, ale Dan věděl, že je tu několik pracovních výklenků. Tatínek dnes seděl až na vzdáleném konci v křesle a byl k Danovi otočený zády. Určitě mu synova přítomnost neunikla. A Dan, jak se blížil, vnímal s každým krokem víc postavu milované osoby, její ramena, vlasy, paže… – všechno to nevypověditelné, co právě tuto bytost činilo jeho milovaným tatínkem. Potichu přišel až těsně k němu.

„Podívej se, tady…“ Tatínek natáhl ruku a přitáhl Dana k sobě. „Tuhle planetu asi opravdu vyberu jako přestupní místo.“

Jenom přestupní? pomyslel si zklamaně Dan. Doufal, že se tatínkovi podařilo objevit cílovou planetu – jejich budoucí domov. „Přestupní? Proč přestupní?“ zeptal se nahlas a zahleděl se do obrazovky před sebou, kde však nebyl k poznání žádný vesmírný objekt, jen jakési barevné skvrny a čáry.

„Protože z naší pozemské Nové planety je to tak akorát daleko.“

„Tak proč ji rovnou neosídlíme?“

„Na vytvoření stálé atmosféry má slabé gravitační pole. Je moc malá. Ale vzdálená je od nás 370 světelných let. To je tak akorát. A… je krásná. Podívej…“ Tatínek ukázal k jedné z barevných čar. „Tohle. Voda v kapalném stavu. Obíhá kolem svého slunce v obyvatelné zóně. Tím pádem můžeme znovu začít uvažovat o G819.“

Pojem G819 už Dan od tatínka slyšel. Byla to jedna z planet, které připadaly do úvahy jako konečný cíl. Byla dokonce nejbližší z nich. Přece však příliš vzdálená. „A jak daleko je G819?“ zeptal se hlavně proto, že věděl, že tím tatínkovi udělá radost.

Tatínek opravdu ožil: „Od nás je 779 světelných let. Ale z téhle malé planety je to 465 let. Dohromady je to sice o trochu víc, ale ne o moc. Je to skoro při cestě.“

„Takže už poletíme?“ zaradoval se Dan.

Tatínek se k němu shovívavě otočil: „Co blázníš? Půjde to nejdřív za sto let. Přece jsem ti to říkal.“

„Takže se toho možná dožiju?“

„Ty možná jo, můj vyvolený.“ Pohladil Dana po tváři a na čelo mu vtiskl polibek plný očekávání.

„A tati…“ Dan se chtěl zeptat na něco, o čem často přemýšlel. Ale nakonec se neodvážil.

„Ano, Dane…“

„Ne, už nic.“

„Jak to, že nic! Na něco ses chtěl zeptat. Tak se ptej!“

Dan se přece jen odhodlal: „Jsme tedy na Zemi, nebo nejsme?“

„Jsme na Nové planetě. Už jsem ti to vysvětloval.“

„Ale říkal jsi taky, že Nová planeta obíhá kolem stejného slunce, jako obíhala Stará planeta.“

„Ano, to máš pravdu. Nacházíme se ve stejném místě vesmíru.“

„To znamená, že jsme ještě ze Země neodešli?“

„Ano, fyzicky jsme ještě neopustili gravitační pole Země. Ale… odešli jsme. Zavřeli jsme za sebou dveře. Nijak se nedá dostat zpátky. Vydali jsme se na cestu, ze které není návratu. Naše cesta míří už jenom dopředu. Tam…“ Tatínek pokynul k obrazovce před sebou.

„A odvrácení se můžou vrátit?“

Zmínka o odvrácených tatínka rozrušila, i když jinak než maminku. Tatínek se zdál spíš rozčilený, že to Dan pořád ještě nepochopil: „Ne! Ani odvrácení se nemůžou vrátit!“ zvýšil hlas. „Odvrácení jsou obyvateli Nové planety stejně jako my. Patří k nám. A jsou pro Novou planetu důležití. Všechno se nedá udělat přes systém. U některých procesů někdo musí být. Třeba u vrtů do hlubin pod zemskou kůrou, odkud získáváme suroviny a energii. Nebo u vodních vrtů. U stavby planetární střechy. U oprav a výroby všeho možného, co si jen umíš představit… Dokonce i příprava vesmírných lodí závisí na jejich práci.“

Dan byl rád, že jsou jeho bratři obyvateli Nové planety spolu s ním. Pořád mu však nebylo jasné, jak to, že obyvatelé Nové planety odešli, přestože ve skutečnosti jsou pořád ještě tady. Odešli i neodešli.

Tatínek uvažoval o něčem jiném. „Něco ti o odvrácených říkala maminka?“ zeptal se podezřívavě.

„Ne, nic,“ odpověděl Dan po pravdě. „A tati, pustíš mi hvězdnou oblohu?“ stočil řeč jiným směrem. „Aspoň na chvíli. Prosím…“

„Tak ale jedině vedle,“ souhlasil zdráhavě tatínek. „Mám moc práce.“

„To nevadí, že vedle. Děkuju, tati,“ předstíral Dan ještě větší vděčnost, než jakou cítil doopravdy.

Tatínek Dana odvedl do jednoho ze svých výklenků a zapnul hvězdnou noční oblohu, která se rozzářila na stropě nad hlavou, oblohu, kterou vyvolení na Nové planetě mohli vídat prostřednictvím dalekohledů.

„Jé, to je krása,“ vydechl upřímně Dan. „Vezmeš mě jednou přímo k dalekohledu, jak jsi mi slíbil?“

„Vezmu. Jednou tě k němu vezmu. Ale teď už musím jít.“

Tatínek se vrátil ke své přestupní planetě a Dan si lehl na podlahu. Miliony a miliony hvězd se mihotaly s větší či menší intenzitou, spřádaly mlhoviny a vytvářely nejrůznější obrazce a tvary. Byl to celý vesmír. Dan si vzpomněl, že by se rád zeptal, kterým směrem se ta nová přestupní planeta nachází. Avšak nechtěl už tatínka rušit.

6.

Po nějaké době Dana omrzela i hvězdná obloha. A protože tatínek za sebou spustil virtuální clonu, což znamenalo, že se soustředí na něco hodně důležitého a nechce být nikým rušen, vydal se Dan zpátky k sobě. Rychle si pustil spolužáky Bena a Ignáce – každého na jednu stěnu. Ignác si s nimi chtěl zahrát novou hru, kterou právě dostal. Tvrdil, že s pomocí speciálního skafandru vstoupí přes obrazovku přímo k Benovi a Danovi do pokoje – jednoduše projde stěnou, i když ve skutečnosti spolu jejich pokoje a byty vůbec nesousedí.

Dan Ignácovi odporoval. Tatínek mu před časem vysvětlil, kde jsou meze virtuální sítě Nové planety – to, co se jí přenáší, přece nikdy nemohou být skutečná těla ani cokoliv hmotného. Ignác si však už navlékl skafandr a hned, jak to udělal, začal vítězoslavně řičet: „Vidíte, že to jde! Jsem u vás. Jsem u tebe v pokoji. Právě jsem se dotkl tvojí nohy. Měl jsem pravdu! Vidíš!“

Jenomže Dan viděl něco úplně jiného: Ignác ve skafandru i nadále stál ve svém pokoji a kolem něj se vznášely osvěžující balonky, kterými ho obklopovala jeho maminka. Ignác je bral i do školy. Jenom vytřeštěné Ignácovy oči dosvědčovaly, že Ignác opravdu vidí to, o čem mluví.

„To je blbost! To nejde!“ vykřikl Dan. „Je to jenom jako!“

„Jó, je to blbost,“ přidal se k Danovi Ben.

Ignác ale trval na svém. Obrátil se raději k Benovi: „Jaká blbost? Jsem přece u tebe v pokoji. Jsem tu. Máš pod stolem zalezlýho virtuálního potkana. Že jo.“

Ben znejistěl a Ignác rychle dodal: „Já ti ten skafandr půjčím. Budeš si ho moct vyzkoušet.“

Ben se podíval po Danovi, ale jen letmo. „Tak jo,“ souhlasil náhle. „Máš pravdu. Jsi tady u mě v pokoji, cha cha.“

Tohle Dan nemohl pochopit. Jak ho Ben mohl tak snadno zradit? Jak mohl takhle lhát? Nával citů Danovi stáhl tvář do plačtivé grimasy: „Jsi lhář!“ vykřikl zoufale. „Oba jste lháři.“

Jenže ti dva už byli spolčení. „A Dan se k nám nedostane,“ posmíval se Ignác. „Danův táta takovej skafandr nemá.“ Ošklivě se zachechtal i Ben.

„Stejně je to jenom jako! Je to podvod!“ vykřikl ze všech sil Dan. „A vy dva jste pitomci, který všemu věří!“ Dan propukl v pláč. Zato z pokojů obou jeho kamarádů se rozezněl hlasitý smích. Smích bodající na nejcitlivějším místě. Smích jízlivý, opovržlivý, zlý. „Tak si sem pojďte, vy pitomci, když si vás vypnu!“ zasmál se plačtivě i Dan. Načež obrazovky opravdu vypnul. Což mělo výhodu, že oba protivné kamarády ztratil z očí. A nevýhodu, že oni zůstali spolu, zatímco on byl sám.

Později se mu to rozleželo v hlavě. Rád by se přihlásil zpátky, ale hrdost mu to nedovolila. Také by ho nakonec vlastně zajímalo, jak takový skafandr funguje. Určitě nemůže umožnit to, co nejde, ale asi opravdu vzbudí dojem, že člověk prošel stěnou. Napadlo ho, že by si ho mohl přát k dvanáctým narozeninám.

* * *

Mezitím se spustil výukový program, který mu nastavila maminka. Jednalo se o ukázky z fyziky, které měl Daniel rád. Na jednoduchých strojích si mohl vyzkoušet zákony mechaniky: Pomocí páky zvedal a odvaloval těžké balvany. S radostí roztáčel soustavy ozubených kol – víc ho bavilo roztáčet velké kolo, s jehož pomocí pak docílil vysokých otáček u malého kola na konci. Zkoušel ale i opačný postup: bláznivou rychlostí otáčel malým kolem na začátku a dociloval nepatrné, až po delší době znatelné posuny obřího kola na konci. Zdálo se neuvěřitelné, že s takovým obřím kolem, jež muselo vážit mnoho tun, dokázal pohnout.

V další vizualizaci si mohl vyzkoušet sílu tekoucí vody. Udivovalo ho, co dokázal tenký vodní paprsek padající trubicí z výšky jednoho kilometru. Kolik vyrobil elektřiny.

Ze všeho nejvíc se ale Danovi zalíbila soustava vodních mlýnků. Voda protékala dokonalými korýtky, někdy dopadala na mlýnské lopatky shora, jindy roztáčela lopatky vnořené do jejího proudu.

Další druh síly, kterou výukový program předváděl, byla odstředivá a gravitační síla. Díky dokonalé vizualizaci si mohl Daniel jakoby roztočit kouli na provaze a dokonce rozhodnout, ve kterém okamžiku se provaz přetrhne a koule odletí. V jiné ukázce veliký horizontální výtah s prostřeným stolem projel zatáčkou tak prudce, až sklenice a talíře popadaly.

Vůbec nejzajímavější byl pro Daniela model pohybu planet na oběžné dráze. Ukazoval, co by se stalo, kdyby gravitační síla náhle přestala působit. Nebo kolikrát větší rychlostí by se musela planeta pohybovat po stejné oběžné dráze, kdyby slunce, kolem kterého obíhá, mělo desetkrát větší hmotnost. Úžasných ukázek v celém tomto programu určeném k vytvoření fyzikální intuice a pochopení fyzikálních zákonů, bylo mnoho. Nakonec se i jimi Daniel unavil a program vypnul. Vyčerpaný si lehl mezi polštáře na podlahu. „Lexíku!“ šeptl a myšlenkou spustil Lexíkův olizovací program. Pejsek tím pádem přiběhl a začal Danovi olizovat tvář. „Už dost, Lexíku, dost!“ Dan natáhl ruku a zabořil ji do Lexíkovy dlouhé neexistující srsti.

7.

S večerem Danovi čím dál víc scházeli kamarádi – hlavně Ben. Zkusil se připojit alespoň k Arturovi a k Sáře, ale ti měli puštěný výukový program, který spojení blokoval. A tak Dan nechal jen problikávat nafukovací balonky a pálil po nich virtuální pistolkou. Jeho prostorný dětský pokoj se naplnil opuštěností a smutkem.

Aniž si uvědomil, ve které chvíli se to stalo, pokusil se připojit k mamince a tatínkovi. Jenomže ti se zrovna bavili spolu navzájem. A zapomněli se před ním zablokovat. Sice se do jejich pokojů nedostal obrazem, ale alespoň je slyšel.

„Ne, není to dobře! Opravdu ne!“ říkal tatínek naléhavým, zároveň stísněným hlasem. Dan se mimoděk zachvěl. Už několikrát se k hovoru rodičů takto utajeně připojil a nikdy mu to nebylo příjemné. Vlastně se na rodiče zlobil, že se nezablokovali a tohle mu umožnili. Neměl ale sílu sám od sebe se vypnout.

„Ubližuješ Danielovi i mně!“ pokračoval tatínek vyčítavě. „V takovém vztahu jsem žít nechtěl.“

„Tak to sis měl ale rozmyslet dřív, Mario!“ odpovídala maminka klidným sebevědomým hlasem. „Chtěl jsi vyvoleného – o to ti přece šlo. Dostal jsi, co jsi chtěl. Tak jsme se domluvili: moje vajíčko a tvoje spermie, nic víc.“

Daniel pochopil, o čem je řeč, a hrdlo se mu sevřelo.

„K tomu ty roky, kdy jsem Dana musela mít u sebe, protože ty ses nedokázal smířit s robotickou chůvou!“ přitvrdila maminka.

Těžko se to Danovi poslouchalo. Takže maminku udělal nešťastnou? Může za to on? Kdyby nepotřeboval její péči, kdyby se o něj postarala robotická chůva, nemusel by dnes poslouchat tenhle vyčítavý rozhovor?

„Opravdu tě to tak zatížilo: postarat se o vlastní dítě?“ namítl tatínek.

„Ano, Mario, zatížilo,“ trvala maminka na svém. „Můj ideál to nebyl – to jsi věděl. Naše Nová planeta dospěla k vyššímu typu společnosti a mně je v ní dobře. Proč bych nevyužila svobodu, kterou přináší? Není vůbec nic špatného na tom svěřit dítě chůvě. Alespoň by si Dan zvykl. Připravilo by ho to na život v bezkontaktním světě. Takhle zůstane stejně rozpolcený, jako jsi ty. Přenášíš to na něj. Vy dva stojíte každou nohou jinde. Mozkem se díváte do vesmírné budoucnosti, ale srdcem zůstáváte v minulosti.“

Tomu Dan nerozuměl. Chápal jen tolik, že maminka to asi nemyslí špatně. Chce pro něj jenom to nejlepší. Už se začínal uklidňovat, že se rodiče nakonec dohodnou, když tu maminka přešla do útoku: „Proč jsi vlastně nezůstal s Karlou?“ zeptala se ostře. „Ta přece svoje syny objímá, i když jsou už dospělí. Říkal jsi, že je i kojila. To se ti přece líbí.“

Nechtěl takové věci slyšet. Karla přece jeho maminka není. Kdyby tatínek zůstal s Karlou, nikdy by se nenarodil.

„Karlu do toho laskavě netahej!“ ztrácel tatínek nervy. Už na maminku vysloveně křičel. „Ani moje syny! To se tě vůbec netýká! Do toho se nepleť! Nebo…“

„Nebo se ke Karle vrátíš?“ popíchla maminka.

„Kasandro… že můžeš takhle…“ Tatínek se zalykal. Byl v koncích. „Copak tobě na nás vůbec nezáleží?“

Maminčina odpověď měla vzápětí následovat. Dan věděl, že se maminka už nadechla; že odpovědět pro ni nebude nic těžkého – že maminka odpoví jednoduše a přímo. Danova ruka vystřelila k ovladači a pro jistotu i jeho mysl dala jasný pokyn. Maminčinu odpověď tak už neuslyšel – ani její začátek, vůbec nic, jen její odhodlání odpovědět, jen první, ještě nezapočatou hlásku. Stačil se vypnout.

8.

Dříve než obvykle zmohla Daniela únava. Pustil si usínání v krajině snů. V krajině, kde zářily kamenné mosty a z potemnělých lesů, jež neměl nikdy poznat, probleskovaly plápolající louče na věžích osamělých hradů. A v bájných jeskyních se mihotala světla trpasličích měst a skrytých říší. Daniel letěl v balonu nad tím vším. Vlastně vůbec neuvažoval o tom, že by krajina pod ním mohla představovat něco skutečného. Let byl klidný, kolébavý.

Obvykle usínal hned během prvních minut letu. Dnes se však k spánku jenom přiblížil. Už přeletěl nad širokou řekou, jejíž hladina se stříbřitě leskla, osvětlená měsíčním svitem, a byl v té chvíli spánku nejblíže. Pak se však znovu probral a o to, co se míhalo dole, ztratil zájem. Letěl nad krajinou snů, ale nespal.

Ozvalo se klapnutí dveří. Následoval nepravděpodobný, avšak toužebně očekávaný zvuk kroků. Tatínek. Ocitl se nad Danielovou postelí, usedl na její kraj. Snová krajina se rozplynula. Teď tady seděl milovaný člověk a pokládal Danielovi ruku na čelo. „Ještě nespíš?“

„Ne.“

„Nemůžeš usnout?“

Dan mlčel.

„Za dva týdny ti bude dvanáct,“ pokračoval po chvíli tatínek.

„Hm.“

„Máš nějaké přání?“

„Přání?“ Dan si vzpomněl na skafandr, kterým se chlubil Ignác. Ještě odpoledne by si jej horoucně přál. Ale teď… měl jiné přání. Přál si, aby se tatínek s maminkou měli rádi. Aby s nimi maminka byla šťastná.

„Napadlo mě… myslel jsem,“ nečekal naštěstí tatínek na odpověď, „že bych tě při té příležitosti vzal k dalekohledu, jak sis přál. A protože uvnitř v dalekohledu vlastně není k vidění nic jiného než projektory a počítače, vzal bych tě i do srovnávací observatoře na planetární střeše.“

„Na planetární střeše?“ vydechl Daniel nadšeně. Podívat se k dalekohledu, s jehož pomocí tatínek nahlíží do dálek vesmíru a hledá pro ně nový domov, bylo vždycky jeho přání. Ale podívat se na planetární střechu, na to se neodvažoval ani jen pomyslet. Všechen smutek byl rázem pryč. „Děkuju! Děkuju ti, tati!“

Tatínek se naklonil ještě níž k Danovi. A najednou se natáhl k němu na postel a přivinul ho k sobě. „Ty můj milovaný vyvolený,“ šeptal. „Ani nevíš, co pro mě znamenáš.“

Tatínek nemohl tušit, že Daniel vyslechl jeho rozhovor s maminkou. Díky tomu nebyl pro Dana tenhle důvěrný dotek, u nich doma velice neobvyklý, až tak nepochopitelný. Kdyby rozhovor rodičů nevyslechl, byl by zaskočený. Takhle si jen pomyslel, že jsou na tom s tatínkem podobně. Cítil, že tatínek je a vždycky bude na jeho straně. Jsou nerozluční.

9.

V sobotu dopoledne měl Dan pravidelné dvě hodiny v nedaleké pohybárně. Tentokrát se mu hodily také proto, že mikročip na jeho ruce by mohl Ester prozradit, že se dost nevěnoval pohybové aktivitě. Domácí cvičení trochu odbýval. Pro vyvolené na Nové planetě byl přitom pohyb povinností. Stále ještě, navzdory bezkontaktnosti, přebýval lidský život včetně všech pocitů a myšlenek výhradně v hmotných tělech a ani nejskvělejším vědcům v čele s Howardem Hugem se nedařilo duševní život a vědomí sebe sama od tělesných funkcí oddělit. Bezkontaktnost proto nesměla vést k oslabení fyzických funkcí.

To všechno pro Dana nebylo cestou do pohybárny podstatné. Podstatné bylo, že se těšil. Vedle nejrozmanitějších běžících pásů a nastavitelných prostředí nabízela pohybárna také spoustu virtuálních, byť zároveň reálně uskutečněných skoků. Dala se přeskočit třeba i celá řeka nebo údolí. Nejúžasnější ale pro Dana byla místnost s nastavitelnou gravitací. Tady si mohl vyzkoušet chůzi i skákání na Měsíci, na Marsu, ale i na mnoha dalších planetách, třeba i mnohem hmotnějších – až tak hmotných, že ho jejich gravitace přitiskla nemilosrdně k povrchu místnosti. Mezi všemi chtěl ale dnes najít G819 – cílovou planetu, kterou vypátral tatínek.

Když se později vracel domů, ucítil v chodbě povědomý zápach. Přesněji jen jeho nepatrnou stopu. Vlastně se ten zápach vůbec nedal zachytit. A přece tu byl – jako pozůstatek čísi přítomnosti. Danielovi se do hlavy nahrnula krev: bráchové! Bráchové jsou tady! Zapomněl na Lexíka i na Elznicovu lázeň a vrhnul se k nejbližším dveřím.

Byly pootevřené – bráchové asi přišli před chvílí. Zevnitř se ozývalo šustění. Daniel vešel a hned před sebou měl Rubena sehnutého k veliké tašce. Rubenova tvář pokrytá narezlými vousy, předčasně seschlá, takže Ruben ve svých osmadvaceti vypadal klidně i na čtyřicet, byla Danielovi obzvláště milá. Ruben na Dana upřel svá bystrá očka, která vždy zůstávala přivřená do úzké štěrbinky – nikdy se neotvírala dokořán. „Nazdar, mladej!“ zakrákoral chraplavým hlasem.

Ve dveřích do další místnosti stála Karla, o trochu vyšší než Ruben a mnohem tmavší – ti dva rozhodně nevypadali jako matka a syn a ani tatínkovi Ruben podobný nebyl.

Uvnitř se právě usazoval Áron, o několik let mladší a také mnohem vyšší. „Kde se tady ten mrňous bere? Sotva jsme přišli, už je tady!“ nechal se slyšet jakoby v žertu, na jeho výčitce však mohlo být i něco skutečného.

Nejmladší Tadeáš, teprve dvaadvacetiletý, se na Daniela ani nepodíval. Daniel na to byl od Tadeáše zvyklý a mrzelo ho to, protože ho měl rád. S ním jediným si v dětství stačil hrát, zatímco starší bratry pamatoval jen jako občasné návštěvníky ze zóny odvrácených. Když bylo Tadeášovi patnáct a musel také navždy odejít, vyčítavě se na tatínka rozkřičel: „Nikdy jsi mě neměl rád! Nikdy! Máš rád jenom jeho!“ Danovi tehdy bylo pět a vůbec tomu nerozuměl. Soucítil s bráchou a bylo mu líto, že musí odejít, dokonce kvůli tomu plakal. Danielova maminka sice jejich kamarádství nepřála, avšak Dan přesto využíval každé příležitosti, aby za velikým Tadeášem zašel. Že by měl tatínek raději jeho než kohokoliv z bratrů, na to nikdy nepomyslel.

Ruben vzal mezitím za ruku Karlu, která přinášela konvici s čajem. „Dobrý, mámo?“ Zdálo se, že ho život na straně odvrácených nijak nemrzí. V jeho gestu nebyla špetka sebelítosti – naopak: zdál se být starostlivý.

Karla se na něj s porozuměním usmála: „Moc dobrý ne, vždyť víš. Něco se musí změnit. Dřív nebo později. Každý den se za to modlím.“

„To je dobře, že to necháváš na Něm,“ pochválil ji Ruben. A Danielovi právě teď došlo, o čem je řeč. Takže je to pravda, blesklo mu hlavou. Maminka – jeho vlastní maminka – měla pravdu, když říkala, že Karla nepochopila vůbec nic ze zákonitostí vesmíru. Karla žije ve světě, který je mrtvý víc než sedm set let. Karla se… modlí. O tom, ke komu se modlí, Dan nevěděl mnoho. Věděl jen tolik, že ten někdo neexistuje a že jméno někoho, kdo neexistuje, je Bůh. I tatínek říkal, že věřit v Boha neodpovídá současnému poznání světa, ke kterému civilizace Nové planety dospěla.

Na Rubenovi naštěstí nebylo znát, že by ho jeho nesmyslná víra, o níž nyní už nebylo pochyb, nějak ovlivnila. Alespoň Dan si ničeho nevšiml. Ruben byl v pohodě, smířený, usměvavý. „Taky se za to modlím,“ prohodil ještě ke Karle a pustil ji.

Toho okamžiku využil Dan, aby se k Rubenovi přitočil: „Odstartoval jsi zase nějakou raketu? Byl jsi tam?“

Ruben se na Dana shovívavě a snad i malinko káravě podíval: „Myslíš, že startujeme rakety každý měsíc? A kromě toho: já je nestartuju, jenom připravuju. Palivový nádrže se tlakujou několik měsíců – v přetlakových komorách hluboko pod zemí. To teď právě dělám.“ A když viděl Danův zklamaný výraz, píchnul ho jemně prstem do břicha: „Až se přiblíží start, řeknu ti o tom jako prvnímu. Budeš to vědět dřív než středisko sdílených zpráv.“

„Vážně?“ vzdychl vděčně Dan. A zároveň si pomyslel: takže nakonec odvrácení vědí někdy víc než vyvolení?

Život bratrů v zóně odvrácených byl pro Daniela obrovskou záhadou. Nedovedl si představit, co tam dělají a jak to u nich vypadá. O světě odvrácených se měli ve škole učit až v příštím roce – poté, co proberou základy nejprve Staré a potom i Nové planety. I Dan ale věděl, že zóna odvrácených začala vznikat teprve nedávno – asi před dvěma sty lety. A teprve před necelými sto lety byla od zóny vyvolených zcela oddělena. Říkalo se, že když je v zóně vyvolených den, mají v zóně odvrácených noc a naopak. Systém osvětlení i času a úplně všeho byl takhle nastaven z důvodů rovnoměrného čerpání energií. Únava, která se bratrů často zmocňovala brzy poté, co přišli do zóny vyvolených, toho byla bezděčným důkazem. Ostatně, bratři se s tím nijak netajili. Měli za sebou dlouhý pracovní den.

Obě zóny byly konstruované tak, aby se životy v nich vůbec neprolínaly. Občasný návrat odvrácených, kteří se narodili vyvoleným, byl vlastně jedinou a v poslední době často zpochybňovanou výjimkou. Podobné případy byly už spíše výjimečné, neboť s pomocí genetických testů se jim dalo zcela zabránit. Jenomže Karla testy odmítla podstoupit. Za těch okolností tatínkovi nezbylo nic jiného než se s Karlou rozvést, to Dan dokázal pochopit.

Zkrátka: celé generace odvrácených již žily jenom tam. Jejich domovy, pracoviště i horizontální výtahy se jednak nacházely v jiných patrech Nové planety a jednak ještě byly opticky vymizelé, takže ze zóny vyvolených nebylo možné je spatřit. Tatínek jednou Danielovi říkal, že protiklad zóny vyvolených a odvrácených se trochu podobá protikladu mezi viditelnou a temnou hmotou ve vesmíru. Temná hmota je také všude přítomna, dokonce ve větší míře nežli hmota viditelná, a přece ji nemůžeme zahlédnout. Však také hlavním projektantem a duchovním otcem zóny odvrácených byl Jonathan Keppler – astrofyzik zabývající se právě temnou hmotou. Prý se jí přímo inspiroval.

* * *

Jenomže na rozdíl od temné hmoty byli bráchové nezpochybnitelně, hmatatelně i viditelně tady. Jednou za dva týdny se jim otevřel průchod mezi oběma světy. Daniel byl při pomyšlení na místo, kde musejí žít, rozpolcený. Na jednu stranu ho považoval za cosi hrozného, špinavého a logicky také temného. Kdykoliv si ho představoval, vytvářel si v hlavě obrazy velikých prostor s kužely slabého světla uprostřed a tmavými zákoutími všude kolem. Byl šťastný, že právě on v něm žít nemusí a ani nemůže – vnímal svou vyvolenost jako nezasloužené štěstí. Na druhou stranu měla pro něj odvrácená zóna až magickou přitažlivost; lákala ho vším neznámým a jiným.

Často na bratry naléhal, aby mu povídali o své práci. Zajímali ho i jejich přítelkyně a kamarádi. Ptal se hlavně Rubena, jestli už bude mít manželku a dítě. Jenomže Ruben se tvářil, že rodinu nechce: ne, nebude mít dítě. Svým způsobem ho Daniel chápal: vždyť to miminko, i kdyby bylo sebechytřejší, by se už nesmělo vrátit mezi vyvolené. Bylo by předem odsouzené žít v zóně odvrácených.

Dan se opíral o stůl, za kterým seděl zatím jen Ruben, a ten se navíc shýbal ke svojí brašně a něco v ní hledal. Z předsíně přišel Áron. Nikdy nenadělal moc řečí. Měl dlouhé mastné vlasy a vypadal zanedbaně. To za ním zůstával zápach, který Dan zachytil v chodbě. „Něco k jídlu by nebylo?“ houkl na Karlu nevlídně.

Karla byla na jeho morousovitou povahu zvyklá a hned mu přistrčila misku s něčím, co bylo pestřejší a barevnější než Danielův oběd. Áron si misku bez sebemenšího projevu vděku přitáhl a přičichl k ní. „Vaječná buničina s vepřovou bílkovinou? Před chvílí jsem toho naložil tuny!“

„Árone…“ dotkl se v té chvíli bratra Ruben. „Je to dar. Díky tobě a díky mámě.“

„No jo, já vim,“ opáčil Áron a začal jíst.

Přišel i Tadeáš. Zůstal stát ve dveřích. Karla mu vykročila naproti a také se zastavila. Potom se ti dva objali. Padli si do náručí a Daniela zabrnělo v zádech. Karla a Tadeáš se objímali a Tadeáš šeptal: „Mami. Mámo!“ A při všem nešťastném osudu, který Tadeáše jakožto odvráceného potkal, připadal si náhle Daniel, jako by odvrácený byl on sám, zatímco Tadeáš… se objímal s maminkou a byl její milovaný, vyvolený. Nedalo se na to dívat – Daniel se musel odvrátit. A dokud se ti dva objímali, zůstal odvrácený.

10.

Nakonec se i Tadeáš usadil ke stolu a seděli tam teď všichni tři bratři, zatímco Daniel, jejich malý nevlastní bratr, stál. V hlavě mu vířily úvahy o zóně odvrácených, ve které bráchové prožili další dva týdny – ve světě, o němž Dan vůbec netušil, jak vypadá.

Zvědavě přistoupil k Tadeášovi: „Měli jste nějaký vesmírný pohřeb?“ zeptal se dychtivě.

„Pořád máme vesmírné pohřby. Žádné jiné přece nejsou!“ houkl Tadeáš.

„Ale já myslím, jestli jste měli nějaký pohřeb zrovna teď.“

„Pořád. Pořád někdo umírá!“ Tadeáš si usrkl čaje a zdálo se, že víc neřekne. Pak ale náhle pokračoval: „Aspoň v tom jsme si rovni. Vyvolení nebo odvrácení: všichni nakonec umřeme. Do vesmíru se vydá každý… Do vesmíru,“ zopakoval Tadeáš a ironicky se zasmál.

„A je pravda,“ chtěl se ujistit Dan, přestože to už od Tadeáše několikrát slyšel, „že když někdo umře, tak ho pošlete do vesmíru potrubím?“

Až teď, dnes poprvé, pohlédl Tadeáš Danovi do očí. Jenomže jeho tmavé pronikavé oči zůstávaly nečitelné. „Jasně že jo. Už jsem ti to říkal.“

Dan byl na pohřbu jenom jednou, když zemřel tatínkův mnohem starší bratr. V pietní vesmírné předsíni, jak se říkalo tomu místu, se mlčky shromáždili lidé, které Dan nikdy předtím ani nikdy potom neviděl. Další se připojili ze svých domovů. Odlet zesnulého do vesmíru vypadal jako skutečný start. Skoro všichni na Nové planetě, a rozhodně všichni vyvolení, upírali svůj zrak především do vesmírných dálek, kde měli najít budoucí domov, jak jim to předurčil už sám zakladatel Nové planety, Vily Scot Gates. A zesnulí jako by se vydávali napřed – letěli přede všemi do zaslíbené země, která jednoho dne otevře svou dosud neznámou náruč jim všem.

A zatímco se tohle všechno odehrávalo na stěnách vesmírné předsíně, kdesi v pozadí, v odvrácené neviditelné zóně, pracovali dělníci jako Tadeáš, bez nichž by se s tělem zesnulého nemohlo stát to, co sledovali všichni přítomní, že se totiž urychlilo v odpalovacím tobogánu a vzneslo se pryč – hravě uniklo zdejšímu gravitačnímu poli a rozložilo se na částice v meziplanetárním prostoru. Daniel byl hrdý, že právě tohle pomáhá dělat jeho bratr Tadeáš.

„Dáš si s námi čaj?“ vytrhla Daniela z přemýšlení Karla a postavila před něj hrneček.

Daniel zaváhal. Vzpomněl si, že neprošel Elznicovou lázní a nevypil nápoj, který na něj čekal v kuchyni jejich bezkontaktního bytu. „Ne, děkuju,“ zavrtěl odmítavě hlavou. „Já nechci. Ne.“

11.

Ještě nějakou dobu Daniel zůstal stát opřený jednou rukou o stůl, a myšlenky ho vedly zpátky do pohybárny. Ale rychle se mu vybavilo zase něco jiného: jak se při hodině ve škole ocitl v lese Staré planety a do nohavic mu vlezli mravenci. Přestal vnímat hovor bratrů, který se mezitím rozvinul u stolu.

A najednou si vzpomněl na něco důležitého. Vlastně nejdůležitější věc posledních týdnů: tatínek ho vezme na planetární střechu k dalekohledu. Daniel pocítil skoro takovou radost, jako když to od tatínka včera večer poprvé uslyšel. Dočista na to zapomněl. O takovou novinu se musel s bratry podělit: „Víte, že…“ skočil do řeči Tadeášovi, který zrovna něco říkal Karle, „… mě tatínek vezme k dalekohledu? Až na planetární střechu. Už za dva týdny. K dvanáctým narozeninám.“

Namísto jásotu anebo údivu zavládlo u stolu nepřirozené ticho. Áron sklopil oči pod stůl a dokonce Ruben, jindy přátelský, zamyšleně svraštil čelo. Největší změna se však stala s Tadeášem. Jeho tvář se podivně zkřivila. Ne, Tadeáš neklopil zrak. Naopak: rozhlédl se po všech kolem. „Slyšeli jste to?“ vykřikl zlostně, zároveň snad i zoufale. „Vezme ho k dalekohledu! Na planetární střechu. Tam, co jsem vždycky chtěl já.“

Tadeáš rozčileně rozkládal rukama a nikdo ho nemírnil, dokonce ani Karla. Daniel marně přemýšlel, co udělal špatně. Neměl o tom mluvit? Ale proč?

„Chtěl jsem se dívat na hvězdy. Pamatujete?“ pokračoval Tadeáš. „A on tam vezme jeho. Chápete to? Copak nemáme vůbec na nic právo?“

Daniel nabíral do pláče. Měl by se snad Tadeášovi omluvit za to, že tatínek splní jeho přání? Ne, to určitě ne. Ale rád by mu alespoň řekl, že kdyby bylo na něm, klidně by ten zážitek dopřál i jemu. Jenomže Tadeáš se na Daniela ani nepodíval.

Teď se k Danovi přitočil Ruben. Rubenova tvář byla pořád tak laskavá a vyrovnaná, že se v ní těžko dalo číst, co si vlastně Ruben myslí. Zdálo se, že se na Dana dívá i s trochou shovívavosti, ale přesto byl asi na Tadeášově straně – jinak by přece Tadeáše napomenul. Místo toho řekl Danovi: „Asi už bys měl jít.“ Ne, neznělo to nepřátelsky; Ruben dokonce položil Danielovi ruku na rameno. Ale nezastal se ho. Naopak: posílal ho pryč. „Radši už jdi, bráško. Tady to teď nebude dobré.“

Daniel se ještě jednou rozhlédl po všech kolem. Áron se tvářemi opíral o své pěsti, zrak upřený dolů, a dlouhé mastné vlasy spadaly kolem jeho zpustlého obličeje. Něco si pro sebe mumlal. Tadeáš od svého výlevu celý zrudl. Dokonce ani Karla neudělala sebemenší gesto, jímž by Danovi naznačila, aby zůstal.

„Nezlob se, bráško, prosím!“ opakoval mírně, avšak neústupně Ruben.

Daniel si připadal hrozně. Z výšin dětské radosti se snesl do propasti ponížení. Svěsil hlavu a měl se k odchodu. Vtom se dveře otevřely a v nich se objevil tatínek. „Hoši…“ zvolal radostně.

„Tatínku. Tati,“ vrhl se k němu nešťastný Dan.

Tatínek zůstal zaraženě stát. Dana si skoro nevšímal a rozhlížel se po ostatních: „Co je? Stalo se něco?“

Ruben se snažil zadržet Tadeáše, ale ten, jak byl rozjetý, se rovnou rozkřikl: „Slíbil jsi mu, že ho vezmeš k dalekohledu? Je to pravda?“

Alespoň se všechno vysvětlí, pomyslel si Dan. Dobře, že tatínek přišel.

Jenomže tatínek zůstal zaraženě stát. „Tadeáši…“ vypravil ze sebe a znělo to dokonce provinile. On, jeho tatínek, se cítil být provinilý za to, co mu sám od sebe včera večer slíbil. „To přece není nic proti tobě,“ pokračoval skoro až bázlivě, tiše.

„Jak to, že to není proti mně! Jak to, že ne?!“ řval Tadeáš jako pominutý. Marně ho Ruben chytal za ruku. „Ty si nepamatuješ, jak jsem si to přál!?“

„Pamatuju, Tadeáši. Mrzí mě, že to nevyšlo.“

„Ne, nemrzí! Máš rád jenom jeho! Nás vůbec! Vždycky to tak bylo!“

„Tadeáši, nevyčítej!“ napomenul teď bratra konečně Ruben. „Ubližuješ tím hlavně sobě.“

„Jak ubližuju?“ nechápal Tadeáš. „Já že si ubližuju? To on mi ubližuje.“

Tatínek jako by si až teď uvědomil, že je tu také Dan. „Dane, jdi pryč. Běž, prosím tě, běž!“

Cože? I tatínek ho posílá pryč? Tatínek se ho nezastane? „Ale já jsem jenom…“ chtěl říct, že se jenom chtěl pochlubit bratrům, jak se těší a jakou má radost. Když uviděl tatínkovu nekompromisní tvář, už to nedořekl. „Tak jó!“ vykřikl s pláčem. „Tak já teda jdu, když jste tak zlí! Vy všichni!“ Tím slovem myslel opravdu všechny – tedy zejména i tatínka. Nestávalo se, aby si myslel, že je na něj tatínek zlý.

12.

Hořký pocit z nepochopitelné zloby, kterou vyvolal, ho provázel po celý zbytek dne. Žádná vizualizační hra ani žádné sdílení s kamarády jej nemohly překrýt. Daniela v jedné chvíli napadlo, že si měl raději přát Ignácův skafandr. To je nápad: řekne tatínkovi, že už k dalekohledu nechce. Daniel měl pocit, že nalezl řešení. A chtěl to hned tatínkovi říct. Tatínek byl ale vypnutý a nejspíš v pracovně ani nebyl. To bylo nesnesitelné: znát řešení a nemít možnost komukoliv je sdělit.

S postupujícím časem byla Danielova samota čím dál nesnesitelnější. Najedl se, jak mu přikázal domácí výživový systém – jedl jen z povinnosti. Ani Lexíka se mu nechtělo pustit. Cítil, že tohle je osamělost, kterou virtuální pejsek nevyřeší.

Po jídle se zkusil připojit alespoň k mamince. Zastihl ji však v relaxačním tunelu, kam za ní nemohl. Vlastně ho to až tolik nemrzelo, protože o tom, co se stalo, by s ní stejně mluvit nemohl. Pro věci, které se týkaly odvrácených bratrů, maminka neměla pochopení.

A potom, když už ztratil jakoukoliv naději, že by se něčím dokázal zabavit, a hleděl vstříc nekonečné ubíjející nudě, se dveře náhle otevřely. Tatínek byl tady.

„Tati,“ vykřikl hned Dan, „já už k dalekohledu nechci. Ani na planetární střechu.“

„Co je to za hloupost? Proč bys nechtěl?“ zarazil se tatínek. „Slíbil jsem, že tě tam vezmu, a to platí.“

Dan teď už vůbec ničemu nerozuměl: „Myslel jsem, že nechceš, abych tam chodil. Když se Tadeáš tolik zlobil.“

„Tadeáš do toho nemá co mluvit!“ zvýšil tatínek hlas. „Nebudeš se přece stydět za to, že jsi vyvolený. I Tadeáš to musí přijmout. Takové jsou zákony Nové planety. A na tom je i založený náš život tady: na pokoře a zodpovědnosti, s jakou každý přijme svou roli. I odvrácení jsou vlastně vyvolení – už jenom tím, že žijí na Nové planetě. Jde jenom o to vědět, kam patřím.“

„Ale já hlavně nechci, aby byl Tadeáš smutný,“ namítal Dan.

„Právě že by nemusel být smutný. Kdyby přijal svou roli. Kvůli takovým, jako je on, by se taky mohlo stát, že se návštěvy odvrácených zruší.“

„Jako že by k nám už bráškové nechodili?“

„Tak. Přesně tak. Vím, že ve Velkém centru o tom uvažují.“

Danielovi proběhlo tělem dosud nepoznané zachvění. Byla to úplně niterná hrůza z představy, že by se něco takového mohlo opravdu stát. Že je to velmi reálné. Že o tom uvažují. „To by bylo hrozné.“

„Jo, to by bylo,“ souhlasil tatínek, ale myšlenkami jako by byl jinde. Dřepl si k Danovi, takže si teď byli blíž. „Něco ti řeknu, Dane.“ Chytl Dana za obě ramena; bylo jasné, že to, co se chystá říct, je hodně důležité. „Kdyby měl Tadeáš nebo kterýkoliv jiný z tvých bratrů bránit tvé cestě za poznáním, obětoval bych i to. Nikdo nemá právo tě zastavit. Nikdo. Pamatuj si to. Budeš nahlížet do dálek vesmíru a hledat v nich zákonitosti, které nakonec pomohou všem lidem na Nové planetě – celému lidskému rodu, aby přežil svou vlastní smrt. Za normálních okolností by byl takovou smrtí zánik naší sluneční soustavy. Jak bude Slunce stárnout, jeho žár se bude zvětšovat, až nakonec znemožní jakýkoliv život v tomhle místě vesmíru. Je to na nás, Danieli!“ Načež tatínek silně stiskl Danielova ramena, na nichž až dosud jeho ruce jen volně spočívaly. „Je to tvůj úkol a zároveň poslání. Nenech si ho vzít!“

Daniel byl hlavně rád, že na jeho touze podívat se k dalekohledu a na planetární střechu není nic špatného. Ale že by kvůli nějakému poslání chtěl přijít o své bratry, to zase ne. To se přece nesmí vylučovat. Splní své poslání a zároveň se bude dál scházet i s nimi. Bratři byli doslova načichlí čímsi neznámým; něčím úplně jiným. Těžko se dalo vyjádřit, co to bylo. Možná jen to, že oni opravdu byli. Skuteční, hmotní, nevirtuální, a přece se objevovali jen jednou za dva týdny – jako zjevení. Nahlas se o nich neodvážil nic dalšího říct.

Zato tatínek na závěr, když pustil Danielova ramena a napřímil se, řekl: „Maminka má asi pravdu. Bude lepší, když se s bratry budeš vídat míň.“

13.

Dlouho do večera ležel Daniel na lůžku – na břiše, hlavou dolů – a tváře měl vlhké. Navzdory vší vyvolenosti a velkému poslání si připadal odmítnutý; nespravedlivě zapuzený. Co udělal tak hrozného, že se s bratry nemá vídat? Přitom oni byli pořád ještě tady: vzdálení od něj jen několik desítek metrů. Jenomže za nimi nesměl. A na rozdíl od mnohem vzdálenějších kamarádů si je ani nemohl zpřístupnit na zdi – bratři neobývali virtuální prostor Nové planety – ten patřil jenom vyvoleným. Takže ačkoliv ho od nich dělilo jen několik stěn, nebyli tady.

Hlavou mu vířily události posledních hodin – Tadeášův hněv, Rubenova shovívavost, tatínkova naléhavá slova. A najednou, zničehonic, si vzpomněl na dědečka – tatínkova tatínka. Znal ho jen z vizualizace na svých stěnách, protože když se Daniel narodil, dědeček už nežil. Prý omdlel při cvičení, kterému se věnoval i ve vysokém věku, a upadl hlavou na hranu stolu. Druhý dědeček, který ještě žil, se od rodiny dávno odpojil a ani babička z maminčiny strany se o rodinu nezajímala. Babička z tatínkovy strany, ta si už nic nepamatovala.

Jenom se zesnulým dědečkem si Dan rozuměl – navzdory času, který je dělil. Vizualizační program zachovávající projevy zesnulých byl již natolik propracovaný, že umožňoval i jednoduché rozhovory. Daniel se dědečka mohl na cokoliv ptát, a pokud byl program schopný ze všech dochovaných informací propočítat dědečkovu pravděpodobnou odpověď, dědeček opravdu odpověděl.

A právě po dědečkovi se teď Danovi zastesklo. Překulil se na bok a hleděl do zšeřelé místnosti. Noční osvětlení činilo tmu částečně průhlednou. Daniel se nejprve lekl, že v takhle pozdní hodinu možná nepůjde dědečka pustit. Co když dědeček i ve virtuálním prostoru spí? Pak si ale vzpomněl, že má dědečka zařazeného také v sestavách na uspání. Ke spuštění programu stačil mentální pokyn. Stěna za hlavou postele se tlumeně rozsvítila. Vrásčitý dědeček s vysokým čelem a bystrýma očima, docela čilý, ale především velice laskavý, byl tady. „Nedaří se ti usnout, Danečku?“ zeptal se starostlivým hlasem.

„Nedaří,“ řekl Dan a hned si uvědomil, že jestli se dědečka rychle na něco nezeptá, dědeček bude pokračovat v programu uspávání. „A dědečku…“ pronesl honem, aniž věděl, co bude následovat.

Dědeček se zarazil, protože už měl na jazyku slova vyprávění určeného všem klukům, kteří nemohou usnout – však už je Daniel několikrát slyšel. „Ano, Danečku?“

„Taky jsi byl někdy smutný?“

„Já… snažil jsem se smutku nepoddávat. Ale každý je někdy smutný.“

Daniel dědečka bedlivě sledoval. Rád by věděl, co říká opravdu on a co mu našeptává program. „A kdy jsi byl v životě nejsmutnější?“

Dědeček se zamyslel. Chvíli to vypadalo, že nebude umět odpovědět; že program nenajde správnou volbu. Nakonec však dědeček řekl: „Asi když se narodil Ruben a ukázalo se, že není vyvolený.“

No jo vlastně, uvědomil si Dan. Dědeček přece Rubena znal. Dokonce i Tadeáše. Jenom jeho samotného ne.

„Lehni si hezky na záda,“ zamířil mezitím dědeček naprogramovaným směrem. „Budu ti vyprávět o prvním letu za hranici naší sluneční soustavy...“

„A je o hodně lepší být vyvolený?“ nedal se však Dan.

Dědeček opět potřeboval delší čas. „Vlastně ani není,“ řekl. „Každý si přesto přeje, aby jeho dítě patřilo k vyvoleným. Tak při tom prvním letu za hranici sluneční soustavy…“

„A dědečku,“ snažil se ho Dan znovu zadržet, „kdyby sis měl vybrat, jestli být vyvolený, ale už mrtvý – protože ty už jsi přece, dědečku, umřel,“ Dan se na dědečka podíval s obavou – snažil se přesvědčit, jestli snad dědečkovi zmínkou o jeho smrti neublížil, „anebo být odvrácený, ale ještě žít, co by sis vybral?“

Kupodivu tentokrát dědečkovo přemýšlení netrvalo tak dlouho. Upřel na Daniela své klidné modré oči podobající se Rubenovým očím a spustil: „Kdybych byl odvrácený, nemohl bych ti vyprávět o první výpravě za hranici naší sluneční soustavy. Jako odvrácený bych ten příběh neznal a ani by sis mě nemohl pustit. Jako vyvolený jsem ale měl to štěstí…“

Dana už stejně zmáhala únava. A tušil, že každá další odpověď stejně nakonec skončí u výpravy. Konec konců ho i zajímala. „A tehdy byly na palubě rakety lidé?“

„Přesně tak,“ ožil dědeček. „Skuteční živí lidé. Na konstrukci rakety se tehdy podílel i tvůj praprapra…“

Dědečkův hlas byl čím dál tišší a přicházel z čím dál větší dálky; snad až z hlubin vesmíru rozkládajícího se za hranicí sluneční soustavy… Dan usnul.

14.

Probuzení do nedělního rána nebylo o nic méně bolestné než usínání. Ani dlouhý a hluboký spánek z Daniela nedokázal sejmout tíhu včerejšího zklamání. Tadeášova zloba byla dokonce tím úplně prvním, co mu vytanulo na mysli po otevření očí. Avšak hned potom si vzpomněl na tatínkova slova o velikém úkolu, který před ním stojí. Jenomže ta ho tížila snad ještě víc. Vůbec totiž nevěděl, jak by se takového úkolu zhostil. Co když zklame? Nesplní tatínkovo očekávání. Vždyť z veškerého bádání o vesmíru zná jen obrazovky tatínkových počítačů: čísla, grafy, barevná spektra a změť dalších, zcela nesrozumitelných údajů. Ale za dva týdny půjde k dalekohledu, uvědomil si. A teprve tahle myšlenka vnesla do jeho probuzení trochu světla. Daniel se těšil. Ani pocit viny vůči bratrům mu to nedokázal otrávit. Možná, že právě tahle návštěva bude začátkem onoho velikého úkolu. Půjde k dalekohledu a dostane se na planetární střechu.

* * *

Najedl se jako obvykle nikoliv z hladu, ale z nutnosti. Cestou zpátky z jídelního prostoru nemohl očima nezabloudit až k výsuvným dveřím, za kterými se nacházely pracovny obou rodičů a o několik desítek metrů dál také byt Karly. Daniel znovu pomyslel na bratry. Jakákoliv výčitka nebo zloba už byla pryč. Někdy s nimi během jejich pobytu v zóně vyvolených hrával karty. Mnohem jednodušší než ty mystifikační, které si mohl kdykoliv pustit v pokoji. A přece v sobě měly něco, co se nedalo ničím nahradit. Bratři totiž během hry žertovali, pokřikovali po sobě, anebo pronášeli tajemné, nikdy neslyšené výrazy. Tak rád by teď za nimi zašel.

15.

Konečně zase nastal toužebně očekávaný den, kdy šel Dan do školy. Vzpomněl si, že ho dnes čeká další hodina poznávání Staré planety. Jenomže nakonec bylo všechno trochu jinak. Paní učitelka Ester jim vážným, skoro až dojatým hlasem vysvětlila, že zítra tomu bude 830 let od narození Vilyho Scota Gatese – zakladatele Nové planety. Proto dnes zařazuje mimořádnou hodinu o jeho odkazu. Daniel byl nejdřív zklamaný. Těšil se na vesnici Staré planety. Ester však mezitím už začala vyprávět: „Vily Gates se narodil jako syn Leonarda Gatese – nejbohatšího muže Staré planety. Gatesovi byli bohatší než většina států, na které byla tehdy planeta rozdělena – o tom jsme si už říkali. Leonardo Gates vlastnil firmy založené na nejmodernějších technologiích. Jeho snem bylo přenést své firemní sídlo na obří oceánskou loď – mnohem větší než všechny do té doby existující. Představoval si, že by loď spolu s ním obývali nejen manažeři jeho firem, ale také další bohatí lidé, a především přední vědci a učenci. V té době se však již ekonomika Staré planety začala hroutit. Kvůli přelidnění a nedostatku vody vznikaly místní války. Ekosystém planety byl narušený, přibývalo přírodních katastrof. Vily Gates si uvědomil, že pokračovat v dosavadním způsobu života na Staré planetě nemá smysl. Tehdy ovšem nebylo možné ani jen uvažovat o stěhování na jinou planetu. A tak si Vily Gates usmyslel vybudovat Novou planetu přímo na Staré planetě. Ostrov prosperity, míru, vědy a technologického pokroku uprostřed světa zmítaného válkami. Gates pochopil, že aby byl takový ostrov schopný přežít, musí být zcela soběstačný a od okolního světa zcela izolovaný. Jakákoliv otevřenost vůči ostatním částem Staré planety by nepochybně vedla k zániku. Vily Gates proto začal budovat společenství vyvolených. Tehdy to ale nebyli vyvolení v tom smyslu, jako to myslíme dnes,“ upozornila Ester, když uviděla několik vítězoslavných úsměvů. „Musíte si uvědomit, že Nová planeta ještě vůbec neexistovala. Gates investoval značnou část svého majetku do vývoje geneticky řízené výroby potravin a do vytvoření uzavřených procesů čerpání a spotřeby energií, vody a surovin. Mezitím si vybral i místo pro budoucí Novou planetu. Místo s dostatkem hlubinných zdrojů a s převládajícím slunečním svitem – místo, které opravdu mohlo být tak soběstačné a izolované, jako by se jednalo o samostatnou planetu. Místo, na kterém dnes žijete i vy,“ zdůraznila hrdě Ester. „Díky prozřetelnosti Vilyho Gatese – největšího vizionáře, jaký kdy žil. Teprve když si byl Gates jistý, že je schopen zajistit Nové planetě vše potřebné, zahájil stavbu jejího vnějšího pláště. Stavbu tak velkorysou a promyšlenou, že dodnes žijeme v jejích hranicích. Jenom pro vaši představu: odhaduje se, že na Staré planetě žilo kdysi až deset miliard lidí. V době vzniku Nové planety to ale už bylo jen devět miliard lidí. Obyvateli Nové planety se však stalo jen asi třicet tisíc vyvolených.“

Cože? Daniel vytřeštil oči. Z devíti miliard jen třicet tisíc? První, co ho napadlo, bylo, jaké měl nebývalé štěstí, když se nějaký jeho předek dostal na Novou planetu.

„A co dělali ti, co se na Novou planetu nedostali?“ zeptala se Jolana, hned se však začala bavit s Elvírou, jako by ji odpověď nezajímala.

„Když Vily Gates začal budovat svou Novou planetu, málokdo ho bral vážně,“ vysvětlovala Ester. „Musíte si uvědomit, že od Gatese to byla mimořádně odvážná myšlenka. Jenom ti, kteří se na projektu Nové planety sami nějak podíleli, mu věřili. Když později ostatním došlo, že Nová planeta opravdu funguje, pokusili se proti ní rozpoutat válku. Podcenili však obrovskou technologickou převahu, které Vily Gates mezitím dosáhl. Vždyť shromáždil opravdu ty největší odborníky všech oborů. Obráncům Nové planety nakonec nezbylo nic jiného než vyvolat obří magnetickou bouři, která vedla ke zhroucení všech systémů Staré planety. Přestože Stará planeta zaujímala nesrovnatelně větší plochu než planeta Nová a měla nesrovnatelně více obyvatel, nebylo jí to nic platné. Z Nové planety se stal nedobytný nezničitelný ostrov – domov nás všech. Děti, povstaňte!“ zavelela náhle Ester silným hlasem. „Připomeneme si minutou ticha Vilyho Scota Gatese, bez jehož prozíravosti bychom tady dnes nemohli být .“

„A paní učitelko,“ zeptal se po chvíli Orlando, jinak nenápadný drobný kluk s kulatým obličejem, „kolik má Stará planeta obyvatel dnes?“

„Stará planeta?“ podivila se Ester. „To přece nemůžeme vědět. Ani to vědět nechceme. Nesmíme to vědět. Vždyť jsme odtamtud jednou provždy odešli.“

Daniel zpozorněl. Vlastně až teď mu to došlo. Poprvé v životě si uvědomil, že Stará planeta nemusí ležet jen v daleké minulosti; že to není tak, že byla vystřídaná Novou planetou. Stará planeta je možná pořád ještě tady – někde kolem.

„A co kdyby na nás znovu zaútočili?“ ptal se dál Orlando.

„Zaútočili?“ usmála se Ester. „Nemá kdo a nemá čím. Mohli se pokusit jen jednou. A prohráli. Ta válka, nebo spíš magnetická bouře, byla součástí našeho odchodu. Naše filozofie je taková, že jsme tehdy navždy odešli. Je jenom Nová planeta a vesmír, který ji obklopuje a jehož je součástí. Uvažovat o obyvatelích Staré planety je stejně nesmyslné, jako uvažovat o obyvatelích nějaké černé díry. Stará planeta už prostě z našeho pohledu neexistuje.“

Takže přece jen neexistuje? pomyslel si Daniel. Snažil se představit si, jak to opravdu je. Co přesně znamená, že Stará planeta už neexistuje. Ve třídě nastal šum a Ester znervózněla: „No tak! No tak! Má tady ještě někdo strach z něčeho, co neexistuje?“ A zahleděla se na Orlanda.

16.

Konečně se uložili do vizualizačních lehátek. Posluchárna upadla v zapomnění a Daniel procházel čímsi, čemu se říkalo vesnice Staré planety. Připadal si jako v pohádce. Malé domečky s dvorem a zahradou, malovaná průčelí, vyřezávané dřevěné brány, to vše uskupené podél hliněné cesty. Ozývalo se kdákání, kejhání a bučení. Kdákání vydávaly slepice zobající cosi z prachu cesty. Kejhaly husy čvachtající se v potoce. Nebylo jasné, kdo vydává bučení.

Bylo teplo a do cesty se opíralo slunce. Ze dvora dalšího stavení se ozýval hluk. Neúprosně naprogramovaná vizualizace vedla Daniela tím směrem. Ale proč ne? Byl zvědavý. Dokonce ho napadlo, že jestli to takhle vypadalo ve vesnicích Staré planety, lidé tam mohli být šťastní.

Ve dvoře se něco dělo. Dan se ocitl za vraty. Šlápl do čehosi měkkého, podíval se na zem a zjistil, že stojí ve výkalech a blátě. Kolem něj se prohnala zoufale kdákající slepice. A hned za ní podivně oblečená žena. Doběhla slepici u drátěného plotu, kde ji surově popadla a vtlačila mezi drátěná oka. Slepice se snažila vyškubnout. A pak se stalo něco úděsného. Paní vytáhla nůž a uřízla slepici hlavu. Daniel se otřásl hrůzou. Bezvládná, zplihlá zakrvavená hlava dopadla na zem, zatímco tělo bez hlavy udělalo ještě několik křečovitých pohybů. Sotva tahle hrůzná scéna skončila, proťalo prostor nad dvorem nervy drásající kvičení. Ozývalo se z úzké ohrady, do které nebylo vidět. Ve štěrbinách mezi prkny se míhalo cosi růžového. Zakvičení se ozvalo ještě několikrát a pak nastalo ticho. Vrata ohrady se otevřela a vyšel odtamtud muž se zakrvavenou vestou. V ruce svíral dlouhý, rovněž zakrvavený nůž. Za ním v blátě promíseném s krví leželo růžové prasátko s pootevřeným rypáčkem – přesně takové, jaké se vyskytovalo v některých mystifikačních hrách. Danielovi se rozbušilo srdce dosud nepoznanou úzkostí. Bylo to zvláštní; bylo mu zvířátka líto, přestože ve skutečnosti nikdy žádné živé zvířátko neviděl – leda Lexíka a jemu podobné virtuální kočičky, papoušky, myšky… Cítil, že došlo k něčemu strašnému a konečnému – k násilnému činu, který ukončil život jiné bytosti. Dan rozuměl touze prasátka žít. Jenomže teď už bylo pozdě: zůstalo jen bezvládné tělo a kaluž krve, která měla proudit v žilách zvířete, ale místo toho vytekla do bláta. Dan měl pocit, že ta krev přece byla nedotknutelným tělesným majetkem prasete. Jak mu ji mohli vzít?

* * *

„Brr!“ „Fuj!“ „Hrůza!“ ozývalo se třídou navrácenou do přítomnosti.

Ester počkala, až se první šum utiší, a pak se zeptala: „Copak vám se na vesnici nelíbilo?“

„Nee!“ „Nelíbilo!“ křičeli všichni – i Daniel.

„A co se vám tam nelíbilo? Víte přece, že každý musí jíst. V přírodním systému naší hostitelské planety je to tak zařízeno: jeden pojídá druhého. Jinak to nejde.“

„Jde!“ „Jde to jinak,“ odpovídaly děti. „My přece nikoho nejíme!“

„Máte pravdu,“ souhlasila nyní Ester. „U nás na Nové planetě to jinak jde. Díky genetickým technologiím, které jsme vyvinuli, umíme potravu vyrábět, aniž bychom museli zabíjet. Zato historie Staré planety nebyla ničím jiným než historií zabíjení. A to ani nemluvím o bojích a válkách, které často vypukly mezi lidmi navzájem. Mluvím o zabíjení zvířat za účelem obživy. Dokud žilo na planetě lidí málo, bylo to především tak, že zvířata chovali obyvatelé vesnic, kteří se o ně starali a pak je zabíjeli a zásobovali jídlem i obyvatele měst. Lidé na vesnici tak vlastně žili v každodenním sousedství násilné smrti. Co víc: oni sami tu smrt způsobovali. Později, když lidí na planetě přibylo, z chovu a zabíjení zvířat se stala velkovýroba. Většina obyvatel Staré planety se se zvířetem setkala poprvé až na talíři. Pokrytecky se tvářili, že o krutých podmínkách, v nichž ta nebohá zvířata žijí a umírají, nic nevědí. A zatím za zdmi velkochovů se odehrávalo masové vraždění. Jednalo se o miliony zvířat. Vlastně to byly továrny na potraviny podobné těm, které máme dnes my, akorát že v nich živořili, trpěli a v bolesti umírali skuteční živí tvorové.

Až naše moderní genetické technologie,“ zvýšila Ester hlas a Daniel s hrdostí pomyslel na svoji mámu, „nás osvobodily od nutnosti zabíjet. Díky nim dokážeme vyrábět buněčné tkáně živočišného základu – tedy samotné maso bez těla, bez hlavy, bez života. Tím pádem i bez uvědomění si sebe sama, bez bolesti, bez utrpení.“

„Ale paní učitelko, jak víme, že to maso nic necítí?“ zeptala se šťouravě Elvíra, která svými otázkami obvykle otravovala celou třídu.

I teď se zvedla vlna nevole a posměchu. Ester se rezignovaně posadila. „Dáme si radši přestávku. Za domácí úkol si prostudujte všechno o naší nervové soustavě. Tebe z toho, Elvíro, příště vyzkouším.“

17.

Daniel dlouho nešel ze školy tak rozrušený. Vždycky byl pyšný na to, že je obyvatelem Nové planety. Teď ale pochopil, že Nová planeta je opravdu něco mimořádného. Vily Gates ji ubránil proti několika miliardám obyvatel Staré planety. Je velké štěstí tady žít. A nemuset kvůli svému vlastnímu životu nikoho dalšího zabíjet. Určitě i pro jeho bratry, přestože jsou odvrácení, je to štěstí. Daniel zatoužil s někým se o tohle štěstí podělit.

V horizontálním výtahu cestoval jako obvykle sám. Dnes si nepustil mystifikační hru, jenom pohyblivý pás. Přemýšlel. Když se ocitl v místě přestupu, viděl, že práce na vnitřním plášti planety zase pokročily. Z horního pláště už nebylo vidět nic.

Ve vertikálním výtahu, těsně předtím, než vystoupil, si usmyslel, že zajde za maminkou. Řekne jí, co se dnes učili.

Jenomže dveře Karlina bytu se otevřely právě ve chvíli, kdy procházel kolem. Nemohla to být náhoda. Karla se na Dana docela mile usmála: „Můžeš na chvíli?“

Než se vzpamatoval, seděl u jejího stolu – stejného, od kterého ho před pár dny všichni vyhnali.

„Počkej, dám ti něco ochutnat,“ řekla Karla, aniž se ho zeptala, jestli chce. Dlouho pak něco kutila u pultu. Daniel se plaše rozhlížel. U Karly bylo všechno jiné než u nich. Stěny nebyly uzpůsobené k virtuálnímu přenosu. Místo toho na nich visely pletené závěsy a barevné obrázky, které Karla malovala. Vždycky ho přitahovaly jemně načrtnuté dětské tváře. Teď se Danovi zdálo, že poznává Rubena. Takhle nějak mohl vypadat jako dítě. A tamhle ta tvář malého chlapce, načrtnutá jediným tahem, to bude asi Tadeáš. Dan už se chystal Karle říct, že stejně nic jíst nebude, když místností zavoněla nová, pro Daniela dosud neznámá vůně. Voněl obsah talířku, který před něj Karla postavila. „Jen na ochutnání,“ řekla. Opravdu: byl to jen malý kousek, plátek čehosi světlého a na něm cosi bílého, uprostřed se žlutým okem. Oproti běžným výživovým dávkám se zdál být spodní plátek nějaký pevnější. Daniel vzal do ruky příbor, ale zaváhal. Omluvně se na Karlu podíval. Vonělo to, pravda, lákavě. Ale tohle že by měl jíst?

Karla vycítila jeho rozpaky. „Alespoň ochutnej.“

Nabral vidličkou kousek měkké bílé hmoty. Žluté oko se mezitím po talířku celé rozteklo. Fuj!, pomyslel si, zavřel oči a strčil sousto do úst.

Chutnalo to stejně nově a zvláštně, jako to vonělo. Neuměl říct, jestli dobře nebo špatně. Prostě jinak. Zatímco bílá hmota se na jazyku slaně rozplývala, světlou hmotu měl potíž rozkousat. Tvrdostí připomínala kuličky na posílení zubů, které od malička musel jíst.

Konečně sousto polkl a podíval se po Karle. Chtěl se omluvit, že už jíst nebude. Ale náhle dostal chuť. Karla ho ani nemusela pobízet. Ukrojil si další sousto a dychtivě je strčil do úst. „Co to je?“ zeptal se.

„To ti nemohu říct,“ překvapila ho Karla. „Je to… tajemství. Nikomu neříkej, že jsi to jedl. Je to úplně nový, ještě nevyzkoušený výrobek.“

Rozkousal a polkl několik dalších soust. Najednou té silné chuti bylo už moc. Touha se změnila v odpor.

„Chceš se napít?“ všimla si Karla jeho potíží a postavila před něj sklenici vody.

Zatímco hltavě pil, Karla si sedla vedle něj. „Mrzelo mě,“ začala tiše a vzala ho kolem ramen, „jak to minule dopadlo. Vím, že máš všechny rád. Musíš Tadeáše chápat. Tadeáš také chtěl bádat o vesmíru. Chtěl být vyvoleným synem svého otce a nikdy se nesmířil s tím, že jím nemůže být.“

Daniel vždycky litoval, že Tadeáš není vyvolený. Teď si ale vzpomněl, že to byla Karla, která si nenechala udělat test, jestli miminko, které se vyvine ze zárodku v jejím těle, bude patřit k vyvoleným. Může za to tedy i ona. I když vlastně: kdyby si ten zárodek nechala vyndat, nebyl by to pak už Tadeáš, kdo by se narodil. Buď by se nenarodil nikdo, anebo někdo jiný.

Daniel už měl na jazyku otázku, proč si ten test nenechala udělat, ale v poslední chvíli mu došlo, že by se tím Karly mohl dotknout. A tak z toho celého zbylo jen to, že pozvedl hlavu a upřel na Karlu oči. U stolu zavládly rozpaky.

Karla asi poznala, co se Danovi honí hlavou, protože řekla: „Ale co to vlastně říkám… Dělit lidi na vyvolené a odvrácené, to by vůbec nemělo být. V tom je chyba. Všichni se přece rodíme se stejnými právy. A ne že o nás rozhodne počítač. To jsem nemohla připustit: aby měl počítač moc nad životem a smrtí. A co teprve děti, které se narodí v zóně odvrácených? Proč nemají mít stejnou naději?“

Daniel poslouchal a neměl v tom jasno. Na tom, co Karla říkala, něco bylo. Ale od tatínka věděl, že vyvolení tu nejsou proto, aby si užívali nějakých privilegií. Úkolem vyvolených je dostat jednoho dne všechny obyvatele Nové planety do jejich nového vesmírného domova. A zachránit je tak před jistým zánikem, který by jednoho dne nevyhnutelně přišel.

Karla pokračovala: „I když na druhou stranu: možná je život v zóně odvrácených přirozenější. Nemáme být na co pyšní.“

Tak tohle už bylo na Dana moc. Zrovna dneska se dověděl mnoho dalších důvodů, proč být na Novou planetu a tím pádem i na zónu vyvolených pyšný. Třeba právě proto, že nemusejí zabíjet zvířata, aby se nasytili. „Mně se tady líbí,“ špitl bázlivě.

Karla měla pochopení: „Já vím. Vím, že se ti tady líbí. A máš na to právo, Dane.“ Dokonce ho letmo pohladila po vláskách – jen tak, že se jich sotva dotkla – jako by si to v poslední chvíli rozmyslela. „Jsi hodný kluk a máš své bratry rád. Chtěl bys… chtěl by ses se mnou za ně pomodlit?“

Daniel se lekl. Pomodlit? Viděl, že Karla je asi opravdu taková, jakou ji líčila jeho maminka: nemoderní, divná. Rozpačitě hleděl na její uvadající tvář. Zdálky se mu zdála krásná. Krásný byl její tvar: protáhlá brada a vysoké čelo, ze kterého jako by vždy vycházela tlumená zář. Ale zblízka dojem kazila stárnoucí kůže. A když Karla mluvila, bylo vidět, že její bílé přední zuby se rozestupují a nehezky se zaoblují. Asi sem dnes neměl chodit. Chtěl přece hlavně zajít za svojí mámou – povědět jí, že se dnes učili o významu genetických technologií. Místo toho nad ním visela Karlina výzva k modlitbě. „Ani ne,“ pokrčil rameny. „Já bych to neuměl. Nevím, jak se to dělá.“

Karla ho netrápila. S porozuměním vstala a tím ho vysvobodila. „Jistě. Jak bys to mohl umět. Pusť to z hlavy. Promiň.“

Daniel využil příležitosti a zvedl se k odchodu. „Nic se nestalo. Už musím jít.“

„Kdybychom se do té doby neviděli,“ zavolala za ním Karla, „užij si to s tátou u dalekohledu. Vážně. Moc ti to přeju.“

„Děkuju,“ řekl Dan, aniž se otočil. Chvíli se zdálo, že tohle jsou pro tentokrát poslední Karlina slova. Vzápětí ho však dostihla ještě další. To už vycházel do chodby. „Ale i odsud se dá hledět daleko. Možná dál, než ze všech dalekohledů světa. Přijď zase, když budeš chtít.“

18.

Obvykle by se měl s matkou nejprve spojit přes virtuální síť a teprve potom za ní případně jít. Tentokrát se však rozhodl zajít za ní bez ohlášení. Výsuvné dveře ho vpustily do její pracovny. Spustil se však varovný zvukový signál.

Matka napůl seděla, napůl ležela ve speciálním pracovním lehátku a důmyslně tvarovaný podhlavník natáčel její hlavu k nejbližším monitorům. Dávala právě mentální pokyny, což vyžadovalo největší soustředění. Škubla sebou a ozvalo se něco jako naštvané syknutí: „Neprošel jsi Elznicovou lázní. Nevidíš, že zrovna konfiguruji?“

Daniel se provinile zastavil: „Promiň, mami.“

Chvíli se nedělo nic, ale potom se celé lehátko i s napůl ležící maminkou otočilo. „Stejně musím začít znovu. Přerušil jsi mi myšlení.“

„Promiň,“ zopakoval a myslel to vážně. Věděl přece, že to, co maminka dělá, je jedna z nejdůležitějších věcí. „My jsme se dneska učili… říkali jsme si, že díky genetickým technologiím nemusíme nikoho zabíjet, abychom se najedli. Je to pravda, mami?“

Maminka se na Daniela zkoumavě zadívala. Vypadala mnohem mladší než Karla a jistě i mladší byla. V jinak svěží hladké tváři však měla neustále napětí a celé její tělo, jak tady leželo, bylo sice naprosto uvolněné, ale zároveň vlastně strnulé – skoro jako umělé. „Je. Je to pravda. Vymanili jsme se z toho hnusného přírodního koloběhu zabíjení. Teď ale běž do Elznicovy lázně, ať mi sem nepřitáhneš nějaké neviditelné potvory, které nejsou tak ohleduplné, jako jsme my. Pak se vrať a všechno mi povíš.“

Chvíli trvalo, než mu došlo, že maminka ho vlastně nevyhání – naopak, že ho přijímá. A jakmile mu to došlo, vykřikl: „Tak jo!“ a běžel pryč.

Když se vrátil z lázně, maminka už seděla v jiném křesle a do jejího těla se vrátila přirozenost. Ani její tvář už nebyla tak sevřená. „Co že jste se to učili?“

Vylíčil jí celou vizualizační hodinu, vzpomněl si i na Vilyho Gatese a vznik Nové planety. Při tom hleděl do matčiny tváře ze vzdálenosti jediného kroku a mimoděk ji srovnával s Karlou. Neměla jedinou vrásku a její pleť se jemně leskla tajemnou vlhkostí. Bradu neměla tak protáhlou, spíše širší a také nos měla silnější. Celkově byla její hlava kulatější, což ještě zvýrazňovaly nakrátko střižené vlasy. Stál velmi blízko. Ale nedotýkal se jí.

Maminka se zdála být potěšena. Posadila se proti němu a dokonce ho k sobě přitáhla. „Dane, to je přesně ono. Musíme se z toho koloběhu vymanit. O to nám jde. Ale jsme teprve v půli cesty. Umíme sice vyrobit živočišné tkáně, kterými se nasytíme, ale proč se vůbec musíme sytit?“

Tahle otázka Dana zaujala. Nutnost jíst považoval za vůbec největší ztrátu času – ještě větší než nutnost spát. Obtěžující povinnost.

Maminka pokračovala: „Protože pořád ještě sídlíme v hmotných tělech. Jsme v nich uvěznění a jsme na nich závislí. Tvůj dědeček upadl hlavou na nějakou hranatou věc a kvůli tomu zemřel. Chápeš to? Kvůli chybě, kterou udělaly jeho nohy, zemřel celý jeho duch.“ Maminka se rozohnila a vůbec si neuvědomila, že Dana drží kolem pasu, což u ní bylo velmi neobvyklé. „Dostat se na jinou planetu, to je hezké. Ale k čemu nám to bude? K čemu to bude tobě nebo mně, když nás do té doby naše těla dávno vyřadí? Naším cílem, Danieli, musí být život bez těl. Náš duch, naše existence nezávislá na mase, žaludku, střevech… Musíme vstoupit do virtuální reality a přeměnit ji na skutečnost: vsítit se do ní, stát se jejími obyvateli, její součástí.“ Maminka Danielem zatřásla: „Rozumíš? Rozumíš mi, Dane? Rozumíš?“

Přemýšlel. Ano, rozuměl, co má maminka na mysli a hlavně jí věřil. Věřil, že to musí být důležité, když o tom s takovým důrazem mluví. Jinak ale proti svému hmotnému tělu, proti svému způsobu existence, nic neměl. Byl šťastný, že je takový, jaký je, těšilo ho dovádět v pohybárnách. Měl pocit, že mu nic nechybí. „Rozumím, mami,“ přitakal přesto po chvíli. Pak ho ale něco napadlo, a aniž věděl proč, bylo mu z toho do pláče. „Ale mně se líbíš tak, jak jsi. Líbíš se mi, mami.“ Po tvářích mu začaly stékat slzy.

„Co to má být!“ odtáhla se od něj. „Ty jsi fakt po otci. To je hrozný. Co se ti má na mně líbit? Pár svalů a trocha kůže? Důležitý je jenom to, co mám v hlavě. Jenom to jsem já.“

„Ale přece se maluješ a dáváš si na kůži olej…“

„To máš pravdu, Dane. A víš, proč to dělám? Protože je určitě lepší být uvězněná v hezkém, pružném a svěžím těle, protože takové tělo se ti nejméně připomíná. Ošklivé, nemocné, staré tělo tě obtěžuje; pořád o něm víš. Proč bych se neměla snažit udělat si vězení co nejhezčí?“

Daniel už neříkal nic. Nehybně stál a hleděl na ni. Vlastně mu hrozně vadilo, že ona o svém těle, které on nedokázal oddělit od ní samotné, mluví jako o vězení. Tohle přece byla ona – jeho maminka. Chtěl, aby ho milovala, a sám ji miloval – celou – takovou, jaká je. Nic víc.

19.

Když se vrátil do pokoje, padla na něj nepřekonatelná únava. Lehl si na lehátko a zavřel oči. Snad by i usnul, ale matčina tvrdá slova mu to nedovolila. Nedokázal pochopit, že by to mohla myslet vážně. Že by své tělo mohla vnímat jako vězení.

Potom si vzpomněl na Karlu, jak chtěla, aby se s ní modlil. Takové hlouposti zase jeho maminka nedělala. Maminka byla chytrá, nejchytřejší. Že se ty dvě – maminka a Karla – nemají rády, to si Dan uvědomoval odnepaměti. Maminka Karlu nešetřila. Kdykoliv mohla, rýpla si do ní, že je zpozdilá, staromilská, neužitečná, zbytečná… Maminka neměla ráda ani jeho bratry. Jednou svými slovy dohnala tatínka skoro až k násilí. Stalo se to zrovna v jedné z nejvzácnějších chvil, kdy měli jít na návštěvu k tatínkovu kolegovi od dalekohledu. Návštěvy byly na Nové planetě neobvyklé a vlastně zbytečné. Přesto se některé rodiny Danových spolužáků navštěvovaly. Hrozně to těm spolužákům záviděl a několikrát se snažil rodiče k podobné návštěvě přesvědčit. Maminka však byla zásadně proti. Tehdy se nechala tatínkem přemluvit. Mělo jít o oslavu nějakého společného objevu. Byla to zrovna sudá sobota, kdy bratři přicházeli ze zóny odvrácených, a tatínka ve dveřích napadlo, že by mohl vzít i Tadeáše. Na což maminka řekla: „Pak ale půjdete beze mě! Pro ty tvoje bastardy je i zóna odvrácených moc dobrá!“ Po těchto jejích slovech to chvíli vypadalo, že se na ni tatínek vrhne. Sevřel jí zápěstí, až zaúpěla. Stál těsně vedle ní, držel ji za zápěstí a dusil v sobě zlost. „Tohle už nikdy neříkej!“ syčel jí do tváře. „Už nikdy! Rozumíš?“

Ani Karla nemluvila o mamince hezky. Jednou tatínkovi, který se přišel s bratry pozdravit, na rozloučenou řekla, když si myslela, že ji Dan neslyší: „Dobře si zašoustej s tou svojí počítačovou mumií.“ Čemuž Dan příliš nerozuměl. Pochopil však, že se to týká maminky a že to není hezké.

Dan se musel zvednout z lehátka. Myšlenek bylo příliš: nutily ho chodit sem a tam pokojem. Rád by kolem sebe něco pustil – něco, co by ty myšlenky přehlušilo. Nemohl se však rozhodnout pro žádnou hru. Ani neměl chuť napojit se ke kamarádům. A co třeba k dědečkovi? napadlo ho po chvíli. S dědečkem by si promluvil rád. Jenomže dědeček promlouvající a gestikulující z virtuálního prostoru přece jen nebyl skutečný. Dříve nebo později se vždy vracel k předepsaným proslovům.

V jednom měla maminka pravdu: kdyby dědeček mohl žít i bez těla, kdyby na svém těle nebyl závislý, nemusel teď být mrtvý.

Nakonec se Dan vrátil na lehátko a pustil si mentální hru, při které mohl do prostoru projektovat svoje vlastní představy. Pomocí mikročipů zapojených do těla hned po narození mohl každý z vyvolených svými myšlenkami přímo ovlivňovat virtuální prostor Nové planety. Danova maminka v tom byla skutečným mistrem. Jiné než mentální pokyny při genetickém programování ani nepoužívala. Dan v tom ještě nebyl tak zběhlý. Na přímou mentální komunikaci si netroufal. Nanejvýš si zkoušel mentální hru. Napadlo ho, že možná dědeček, kterého vytvoří z představ ve své hlavě, bude opravdovější než ten, který přebývá v systému. Pootevřel oči a zkusil se na dědečka zaměřit. Nechal ho nejprve přijít od dveří. Nedařilo se mu ho však zaostřit. Dokud měl oči přivřené, dědeček se zdál být téměř skutečný. Jakmile však Daniel oči otevřel, dědeček se rozostřil. Říkalo se tomu imaginární relace neurčitosti – Howardem Hugem vyslovený princip, podle kterého čím reálnějšího zobrazení objektu stvořeného lidskou představivostí se pomocí mentální představy docílí, tím bude výsledný obraz nepřesnější. Jinak to prý nemůže být.

Raději nechal dědečka zmizet a představil si Bena – to bylo snazší. Najednou ho napadaly samé hlouposti: představil si třeba Bena, jak sedí na záchodě, a vtom umývací válečky, které normálně čistí zadek, vymydlí Benovi obličej. Dan se začal hlasitě smát. Ponoukalo ho to vystavovat Bena dalším a dalším hloupostem. Nechal ho padat, klouzat a vrávorat. Záchvat smíchu se už nedal zvládnout. Dan se chechtal, až se svíjel v bolestné křeči.

Rychle se však vyčerpal. Smích ustal a dobrá nálada odezněla. Dana jako by zalehla jakási bezvládnost. Tak, jako pocházely z hloubi jeho bytosti předchozí pokyny, vycházela nyní ze stejné hloubky i ta malátnost. Připadal si, jako by uvízl v hluboké proláklině samotného prostoru. Tatínku, napadlo ho. Na víc se však nezmohl. Tatínek ho před mentální hrou varoval. Předávkování prý vedlo až k sebevraždám anebo bezdůvodným úmrtím.

Daniel se víc a víc propadal. Pokud v něm vůbec ještě něco živého zůstalo, bylo to pouhé vědomí, že je. A němá vzpomínka na tatínkovu radu, čím proti podobným stavům bojovat. Čekat – nic víc a nic míň. Nechtít, nemyslet, nekonat.

20.

Jak dlouho ten stav trval, Dan nedokázal říct. Po nějaké době se začal vracet zpátky. Tatínku, pomyslel si znovu. Tatínku.

Stěna pokoje ožila a objevila se tatínkova pracovna. Tatínek se zdál být do něčeho zabraný. „Ahoj, Danečku,“ prohodil, aniž zvedl hlavu.

„Můžu za tebou zajít, tati?“

„Jistě, jistě…“ odpovídal tatínek, bylo však jasné, že o svých slovech vůbec neuvažuje. „Za chvíli, Danečku. Za chvíli,“ pronesl ještě. Načež se odpojil.

Dan zůstal sedět jako opařený. Tatínek sice s návštěvou souhlasil, ale zároveň vůbec nepřemýšlel, co říká. Kdyby se u něj Daniel opravdu objevil, jistě by se podivil.

Danova osamělost nemohla být větší. Přivolal virtuálního Lexíka, aby se alespoň s ním potěšil. Lexík přiběhl a radostně vrtěl ocáskem. Dan se k němu sehnul a Lexík se překulil na záda, roztáhl packy a poživačně se vrtěl.

Touha zajít za tatínkem však přetrvala. Byl to dlouhý den a Dan by se o něj rád podělil.

A může přece za tatínkem zajít, když tatínek souhlasil. Možná si jeho roztržitost špatně vyložil. „Čekej, Lexíku! Čekej!“ Dan zamířil ke dveřím.

21.

Tatínek už neseděl u obrazovek. Přemístil se do jednoho z výklenků a s někým si povídal. Opuštěné obrazovky proměnlivých barev, pulzující prostorová zobrazení, spektrální čáry… přitáhly Danielovu pozornost. Udělal několik kroků a zůstal stát. Vzpomněl si, že už brzy má jít s tatínkem k dalekohledu. Avšak zároveň si uvědomil, že neví přesně kdy. Musí se zeptat…

Tatínek ve výklenku nebyl vidět. Nejspíš nevěděl, že je Dan už tady, protože nijak netlumil hlas: „Myslíš, že to zašlo tak daleko?“ říkal komusi.

„Mario,“ byla slyšet, i když méně výrazně, čísi odpověď, „podle všeho to tak opravdu může být. Všechno je to jedna velká lež.“

„Bernarde, tomu nevěřím. Ve Velkém centru přijali můj plán jako jednu z možností. Dali tomu zelenou. G819 je reálná. I pro ně reálná.“

Teď teprve Dan pochopil, o čem je řeč. G819: cílová planeta, kterou objevil tatínek.

Bernard s tatínkem nesouhlasil: „Jestli ovšem ještě můžeš posoudit, co je reálné. Možná že to, co víme o vesmírných objektech vzdálených miliardy světelných let, je reálnější než to, co si myslíme, že víme o tom, co nás obklopuje. Napadlo tě někdy, jak jsme zranitelní? Připadáme si mocní, když k ovládání virtuálního prostoru používáme mentálních pokynů. Ale co když to nejsou naše pokyny? Neříkej, že jsi o tom nikdy nepřemýšlel.“

Chvíli bylo ticho a Daniel s napětím očekával, co tatínek odpoví. A tatínek odpověděl: „Samozřejmě, že přemýšlel. Přemýšlím o tom každý den. Pořád si to testuju. Zaznamenávám si interakce svých mentálních pokynů. Analyzuju, jestli se z nich nevytrácí svobodná vůle. Vytvořil jsem si k tomu celou škálu kritérií. A zatím, přes všechny obavy, mně vychází, že jsem svobodný.“

Daniel byl na svého tatínka hrdý. A jistě by ti dva mluvili dál, kdyby se náhle nerozezněl alarm. Smrtelně se lekl. To určitě on. Že tajně poslouchal.

Důvod byl prostší: jak měl našpicované uši, nevšiml si, že se bezděčně blíží k tatínkovým obrazovkám. A teď stál v ochranné zóně, kam jako neohlášený nemohl.

Tatínek se vyřítil z výklenku. „To jsi ty, Dane?!“ Bylo vidět, jak se mu ulevilo. „Už jsem se lekl, že sem někdo tajně vnikl. Proč ses neohlásil?“

Dan se ještě třásl úlekem: „Ale… já jsem se hlásil. Říkal jsi: jistě, jistě…“ Pocit křivdy ho přemohl.

„Ale no tak…“ přistoupil k němu tatínek. „Co je? Vždyť se nic nestalo. No tak jsi tady, no.“ A přitiskl Dana k sobě.

Jenomže pláč se neztišil. Naopak: stavidla se protrhla a všechna nahromaděná lítost a ukřivděnost se drala ven.

22.

Později, když hlavní nápor pláče odezněl a Danem otřásaly už jen poslední osamocené záchvěvy vzlykotu, zatímco tatínek, poněkud rozpačitý, ho držel za ruku, se Dan konečně odhodlal k nejdůležitější otázce. „Tati, a za kolik dní půjdeme k dalekohledu?“

„K dalekohledu? Proto jsi přišel?“

Tatínek zaváhal a Dan se už připravoval na nejhorší. Jistě teď uslyší, že to nejde; že nastaly nějaké potíže, že snad později.

„Počkej… objednal jsem nás na příští pátek,“ počítal však tatínek.

„Opravdu? Už tak brzy?“ vykřikl Dan. „Takže… už jenom osm nocí.“ Nemohl uvěřit svému štěstí.

„Danieli,“ řekl tatínek a přitáhl Dana blíž k sobě, „akorát tě musím upozornit na jednu věc: všechno, co si tam spolu řekneme, bude asi někde zaznamenané.“

Dan nechápal, co je na tom špatného. Každou chvíli přece otvíral virtuální stěny svého pokoje a sdílel tak s kamarády i své vlastní prostředí: svůj pokoj, svá slova, někdy i své myšlenky. „A to je špatně, nebo dobře?“ zeptal se.

Z tatínkova váhání usoudil, že dobře asi ne. „Jenom chci, abys věděl, proč třeba neodpovím na některou tvou otázku. Třeba… i když budu odpověď znát. Jak bych ti to vysvětlil… Některé myšlenky musí teprve uzrát, než se vysloví. Říkám ti to vlastně jen proto, že k tobě chci být upřímný.“

„A kdybych se zeptal, kdy se vypravíme na tu přestupní planetu, to bys mi odpověděl?“

Tatínek vypadal netrpělivě. „Ale ne!“ skoro vykřikl. „Tak jsem to nemyslel. Samozřejmě, že na to ti odpovím. Víš co: vůbec jsem ti to neměl říkat,“ mávl rukou. „Zapomeň, že jsem ti něco takového řekl.“

Danielovi však teď bleskl hlavou úryvek hovoru, který zaslechl: Napadlo tě někdy, jak jsme zranitelní? … „Zranitelní.“ Podivné slovo. Zneklidňující. Nahlas řekl: „A to, o čem jste předtím mluvili, s tím souvisí?“

„Tak ty jsi nás poslouchal?“ Tatínek vypadal naštvaně. „To nesnáším! O to právě jde: nechci, aby mě někdo slyšel, když si myslím, že s někým mluvím soukromě. Přesně to, čemu se chci vyhnout, až budeme u dalekohledu.“

Danielovi se zdálo, jako by se obloukem vrátil zpátky k celé té křivdě, k pláči a k zoufalství. „Nechtěl jsem vás poslouchat. Přišel jsem za tebou.“

„Promiň, já vím… Ale přece jen je to dobrý příklad toho, co se může stát. Jak vidíš, je lepší být opatrnější. Nemyslet si, že tě nikdo neslyší. A zvlášť na tak důležitém místě, jako je dalekohled. Úplně přesně: není to dalekohled, ale jen super dokonalý přijímač. Skutečné dalekohledy jsou umístěné daleko na oběžné dráze, některé dokonce na hranicích naší sluneční soustavy.“

„Takže já nepůjdu k dalekohledu?“

„A není jedno, jak se tomu říká? Ve skutečnosti každý dalekohled je vlastně jen přijímač. Některý přijímá světlo, jiný teplo anebo zvuk… Ještě ti to nestačí?“

„Stačí,“ hlesl Dan. Přitiskl se k tatínkovi. „Nevím, jak těch osm nocí vydržím.“

23.

Sedm, pomyslel si, jakmile se ráno probudil. Už jenom sedm. Sotva se nasnídal, spustily se výukové programy. Dnes byla na řadě rétorika a logické myšlení. U virtuálního stolu s ním seděli dva lidé: jeden mladý uhlazený, druhý starší a asi moudrý. Otázka dne zněla, proč má Daniel právě pět prstů. Daniel se na ruce mimoděk podíval. Opravdu: nikdy ho nenapadlo, proč právě pět. Klidně by jich mohlo být víc. Anebo míň? „Možná, že by stačily jenom čtyři?“ pronesl tiše a velmi nejistě. Na to se mladík podíval na svého druha: „Co myslíš, Jamesi, stačily by nám čtyři?“

„A když čtyři,“ pousmál se James, „tak proč ne rovnou tři?“

„Co myslíš, Danieli,“ obrátil se mladík na Dana: „Stačily by nám i tři prsty?“

„No… asi jo,“ odpovídal Dan rozhodněji než na začátku. „Kdybych měl jenom tři, musely by mi stačit.“

Rozhovor se postupně rozvíjel a Dan cítil, jak je zpocený. Od tří prstů se brzy dostali k šesti, sedmi i osmi. Proč by jich raději nemohlo být víc?

Na závěr James vysvětlil, že příroda neplýtvá, spíš šetří. Možná, že časem, za miliony let, až se lidský rod na Nové planetě posune do další vývojové fáze, některé prsty, pochopitelně ty, které se ukážou jako přebytečné, postupně vymizí.

„Ale za miliony let přece už nebudeme na téhle planetě,“ namítl Dan.

„Ty určitě ne, Danieli,“ ušklíbl se mladík. „Za miliony let nebudeš na téhle ani žádné jiné planetě. Budeš mrtvý.“

„Možná se na jinou planetu dostane alespoň některý z tvých potomků,“ dodal James. Načež se vítězoslavně obrátil na mladíka: „Zato nám dvěma se může stát, že tady pořád ještě budeme.“

Oba nyní upřeli pozornost na Dana a zatvářili se komicky:„Protože naším domovem,“ spustili didaktickým dvojhlasem, „je tahle virtuální síť. Nepotřebujeme prsty,“ řekli a sundali si prsty. „Ba ani ruce,“ pokračovali a zmizely jim ruce. „A ani krk a tělo…“ James i mladík se rozšafně uklonili, sejmuli si hlavy z krku a vložili je do podpaží. Dana ovládl smích.

* * *

V přestávce mezi výukou se přihlásil k Benovi a Ignácovi. Ti dva se spolu právě dohadovali, že se jejich rodiny v sobotu navštíví. Obyčejně by jim Dan záviděl. Dnes však měl veliký trumf: „Mě tatínek vezme k největšímu dalekohledu. A dostanu se i na planetární střechu. Už za sedm dní.“

Na to měl ale Ignác rychlou odpověď: „No a? Po planetární střeše já běhám každý den. Mám to v jednom super programu.“

„Vážně? A nahraješ mi ho?“ podlézal Ignácovi Ben.

Danovi se do hlavy nahrnula krev. To bylo přece něco úplně jiného: být na planetární střeše doopravdy, anebo tam být v programu. Cítil, že to, jak tam bude on, je nesrovnatelně hodnotnější. Akorát nevěděl, jak to klukům vysvětlit. Bylo to mnohem složitější, než uvažovat o počtu prstů. „Ale v programu tam nejseš! Jenom si myslíš, že tam seš!“ vykřikl.

„No a? Když si myslím, že tam jsem, tak to je, jako bych tam byl,“ odsekl Ignác.

„Aha, tak proč jste se teda dohadovali, že se spolu sejdete?“ napadlo Dana. „Když je to jedno, tak se scházet nemusíte.“

„Jenomže Ignác má doma bazén. Se skutečnou vodou,“ vstoupil do toho Ben.

Neznělo to vůbec logicky, přesto na to Dan nedokázal nic kloudného říct. Běželo mu sice hlavou, že skutečná hvězdná obloha na planetární střeše je nejméně tak úžasná jako bazén se skutečnou vodou – o to přece právě šlo: že skutečné věci nejsou nahraditelné virtuální hrou. Jenomže logiku v jeho mysli vytlačil cit. Protože skutečný bazén se skutečnou vodou byl na Nové planetě vzácností. Dan se do něj dostal jen jednou za tři měsíce, když na něj přišla řada. Ignácova rodina musela být velice mocná, jestliže mohla mít bazén jenom pro sebe, přestože podle zákonů Nové planety si měli být všichni vyvolení v přístupu ke všem přírodním zdrojům, stejně jako v přístupu ke všem informacím, rovni. Dan se po většinu dní musel spokojit s Elznicovou lázní, případně s virtuální koupanou. Zatímco Ignác se opravdu koupal. Skoro každý den.

24.

Sobota a neděle plynuly ještě pomaleji než obvykle. Několik hodin Dan strávil v pohybárně a oddechl si, když při návratu nenarazil na Karlu. Jenomže už za chvíli, v chodbě před Elznicovou lázní, mu cosi začalo scházet. Ohlédl se, ale dveře Karlina bytu odsud stejně vidět nebyly. Ne, nechtěl by se s ní potkat, ujišťoval se. Akorát by mu rychleji uběhl čas. A možná… Ale ne! To, co mu minule nabízela k jídlu, mu přece vůbec nechutnalo. Nebylo to dobré. Bylo to podivné. A vlastně lákavé.

Daniel se očistil, spolykal předepsané kalorie, pomalu se přemístil do svého pokoje. A vůbec nic se nestalo.

Šest. Už jenom šest, připomněl si číslo, jež přinášelo úlevu.

Potom sledoval několik sportovních utkání a našel si dva nové kamarády. Přesněji: oni si našli jeho. Tvrdili, že jsou každý z úplně jiné části Nové planety – z míst vzdálených od sebe deset kilometrů horizontálních výtahů. Dana si prý našli podle toho, že bydlí od nich obou také tak daleko. Chtěli s ním naplánovat hru, při které se doopravdy, ne jen virtuálně, na pár dní navzájem vymění. Oba se zdáli být starší než Dan – Francesco byl světlovlasý, štíhlý a vysoký, zatímco Alexandr tmavovlasý a trochu přitloustlý. Danovi se s nimi moc pěkně povídalo a taková výměna, o které nikdo neměl vědět a vůbec se na ni nemělo přijít, ho lákala. Francesco prý umí přeprogramovat lokální síť, takže přestože by přebýval například v Danielově pokoji, jevil by se všem ostatním, jako by byl po celou dobu ve svém vlastním pokoji. Říkal tomu virtuální substituce. Obvykle všichni používali virtuální hry k tomu, aby sami sobě vytvořili dojem, že se dostali někam daleko; do úplně jiného prostředí. Zatímco tady by se opravdu dostali daleko, ale virtuální hru by použili k tomu, aby to zamaskovali. To právě Dana lákalo: že to byla taková hra naruby. Jenomže měl před sebou cestu k dalekohledu. A tak se s kluky dohodl, že se jim za týden znovu přihlásí.

Možnost dalšího dobrodružství ho po zbytek dne naplnila novou nadějí. Už to nebyl jen dalekohled. Otvírala se před ním spousta neočekávaných možností.

Večer se přihlásil k Ignácovi a Benovi: „Vy nevíte, co možná s kamarády udělám,“ chlubil se. „To byste nikdy neuhádli. Nemáte o tom tušení.“

* * *

V pondělí bylo na řadě velké zkoušení z matematiky. Ester se usadila na školním pódiu a žáci se připojili ze svých domovů. Všechno probíhalo jako obvykle: nejprve se rozcvičili, potom správná řešení vypisovali a nakonec dávali mentální pokyny. V těch ale zatím dělali chyby i Jolana a Daniel. Stávalo se jim, že jako pokyn vyslali hned první nápad, který ale neměli zkontrolovaný.

Soustředit se na mentální pokyny bylo vyčerpávající, a když dopolední lekce skončila, Daniel si lehl na podlahu a pustil si virtuální létání.

Pak se stalo něco neobvyklého. Virtuální krajina, nad níž se vznášel, náhle zmizela, ocitl se zpátky v místnosti. A nejen to: pohasly i stěny pokoje a stálé osvětlení; dokonce ultrafialové a infračervené zářiče, které, jak už Daniel věděl, nahrazovaly jeho tělu sluneční svit, a dokonce v mnohem zdravější podobě. Místnost zůstala osvětlená jen záložními krystaly. Utichl dokonce šum ventilátorů. K ničemu podobnému nikdy předtím nedošlo.

Ještě nikdy; nikdy, kam Danielova paměť sahala. První, co ho napadlo, že omylem spustil nějakou novou hru. Avšak na hru to bylo příliš znepokojivé. V noci sice spal potmě, ale tma se týkala jen jeho spacího výklenku, od kterého spací program odkláněl světlo místnosti. Tohle bylo něco úplně jiného.

Dana se zmocnila úzkost. Čekal, že se rychle rozsvítí. Běžely však vteřiny a pak i minuty. Ustrašeně se schoulil v posteli.

Ozvaly se rány do dveří. Někdo se snažil dostat dovnitř. Daniel přes sebe přehodil přikrývku. Nechtěl vědět, co se bude dít. Někdo se snažil výsuvné dveře vypáčit. A ty se nakonec opravdu otevřely. „Danieli! Dane!“ zavolal znepokojený hlas. Byl to tatínek.

„Co se stalo, tati?“

„Ještě nevím. Nevím, co to je!“ Tatínek byl rozčilený. „Jedno je jisté: jsme bez energie. Nefungují žádné systémy. Bál jsem se, že se k tobě nedostanu: tvoje dveře se zablokovaly.“

„Už se to někdy stalo?“

„Ještě nikdy. Nikdy za mého života. V počátcích Nové planety se to prý někdy stávalo. Tehdy ještě nebyly takové technologie. Dnes by se nic takového stát nemělo.“

Daniel se mezitím už uklidnil; necítil vůbec nic kromě neuvěřitelné nepochopitelné přítomnosti něčeho nového. „A co budeme dělat?“

„Půjdeme za tvojí matkou. Nenecháme ji přece ve tmě samotnou.“

Danielovi neunikl chlad ukrytý ve slově „matka“, které tatínek použil. Tušil, že vztahy rodičů nejsou nejlepší. Pro něj to přesto byla maminka. „Tak jo,“ souhlasil.

Prošli potemnělou chodbou, rovněž osvětlenou jen září krystalů. Danovi to připadalo trochu jako pohled do hlubin vesmíru. „Budeme moct jít k dalekohledu?“ zeptal se s obavou.

Tatínek ho uklidnil: „Tam přece jdeme až v pátek. Tohle nemůže trvat dlouho. Bude to jen na chvíli.“

* * *

Dveře do maminčiny pracovny byly dokořán: první, pak i druhé a třetí. To jen Danovy dveře se zablokovaly. Maminku nebylo vidět. „Kasandro!“ promluvil do ticha tatínek. Nikdo se však neozval. Obrazovky všude kolem, jindy plné informací, byly zhasnuté. „Kasandro!“

„Mami!“ zavolal i Daniel.

Ještě chvíli bylo ticho, ale potom jim odpověděl její hlas; dokonce byl velmi blízko. Nebyla to však žádná slova – jen hlas – vysoký, naštvaný, zlostný tón. Matka seděla otočená zády na relaxačním lehátku.

„Co je? Co se ti stalo?“ zajímal se s obavou Dan.

„Dejte mi pokoj!“ odvracela se od nich matka tím víc, čím víc se k ní blížili.

„Neboj, mami,“ snažil se ji Dan uklidnit. „To jenom vypadl proud.“

„No právě!“ vyjela matka. „Do prdele!“ zaklela.

Dan se mezitím už dostal na druhou stranu lehátka a měl před sebou její obličej. Hlavu měla sehnutou a rukama se držela za spánky. Zdálo se, že jí po tváři stékají slzy.

„Ty ses lekla, co se stalo? Já jsem se taky lekl – než přišel tatínek.“

„Ale hovno!“ zavrčela matka. „Hovno jsem se lekla! Do prdele!“

Její nadávky zněly strašně – tím strašněji, že nikdy předtím nic podobného nevyslovila. Vlastně jediný, od koho Dan někdy něco takového slyšel, byl Ignác – ze všech nejsprostší. Jenomže tohle byla jeho máma. Často chladná a bez zájmu, nyní však navíc nepochopitelně naštvaná. Dan ji chytil za ruku. „Maminko.“

Kupodivu se nevyškubla. Nejspíš ale jeho dotek vůbec nevnímala. Byla zcela zahlcená svou zlostí: „Ty to nechápeš? Nic jsi nepochopil? Naše budoucí nesmrtelnost; naše osvobození z hmotných těl; naše přežití ve virtuálním prostoru: všechno je to v prdeli. Představ si, že se ti to podaří. Osvobodíš se, cítíš se nesmrtelný… a oni…“ Matka se náhle začala smát. Nejprve jen tiše a tak nějak nazlobeně, ale potom čím dál víc upřímně: „a oni…“ najednou nemohla ani mluvit, jak se smála, „a oni…“ svíjela se v křečích, „a oni vypnou proud. Rozumíš?... Prostě… vypnou…“

„Možná je to jenom u nás,“ promluvil nyní i tatínek. „Jen v našem bloku. Lokální.“

Matka však byla proti. Dokonce se přestala smát: „Aha. Věčně konstruktivní optimista promluvil. Náš vědec a badatel. Ale aby bylo jasno: nejsem tak blbá, abych nevěděla, že za chvíli se všechno zase rozsvítí. Protentokrát. Ale co příště? Co až se vymažou paměti? Všechna minulost i s námi; s našimi záznamy. Tohle je jenom začátek.“

„Pojď. Půjdeme,“ chytl otec Dana a snažil se ho táhnout pryč. „Nemáš pravdu, Kasandro! Nestalo se nic významného. Za sto let jeden jediný krátký výpadek. Co to je?“

Byli už skoro ve dveřích. Dan se zapřel a křikl zpátky: „Mami! Ty s námi nepůjdeš?“

„Ne, nepůjdu,“ zamumlala matka spíš už zase jen pro sebe.

„Maminko!“ Dan si hrozně přál, aby šla. Bál se o ni. Nechtěl ji tu takhle nechat. Co když se jí něco stane?

Tatínek se ho snažil přesvědčit: „Nech ji. Ona s námi teď nepůjde. Musí si to srovnat v hlavě. Myslela si, že jí virtuální prostor může nahradit věčnost, že v něm může nesmrtelně žít. Ale skutečnost je taková, že v tomto vesmíru, a tím pádem ani na Nové planetě, žádná věčnost neexistuje. To ti říkám jako fyzik i jako tvůj tatínek.“

Dan ani nevěděl, jak se dostali zpátky do chodby. Najednou tam prostě byli a matčina pracovna byla pryč. Zamířili z bytu ven.

Karliny dveře byly taky otevřené. Dan do nich nahlédl a uviděl Karlu sedící na zemi, dlaně složené na kolenou, ve tváři výraz blaženosti. Jak na její uvolněnou tvář dopadal svit krystalů, vypadalo to, jako že ona sama září. Teď si všimla Dana i tatínka a usmála se. „Přichází to,“ zašeptala. „Blíží se to. Spása je už na cestě.“

„Pojď,“ škubl s Danem tatínek. „To nám ještě scházelo.“

25.

Prostor kolem výtahů byl potemnělý stejně jako jejich byt. Nyní bylo jasné, že výpadek se netýká jen jejich bloku. Všechny dveře zůstaly v otevřené poloze. A vycházeli z nich lidé – spousta lidí. Bylo jich tady už nepočítaně. Dan jich nikdy v životě tolik pohromadě neviděl. Taková shromáždění znal jen z virtuálních divadelních představení, cirkusů nebo sportovních utkání.

Co bylo ze všeho nejpodivnější, byl sdílený úžas všech. Nikdo nekřičel, nikdo se nikam nehrnul. Lidé stáli, úplně zaskočení – přesně tak, jak byl zaskočený i Daniel.

K tomu to zvláštní světlo: teplý polosvit záložních krystalů, které jako by do tmy doutnaly. Daniel si nikdy dřív neuvědomil, jak je prostor pod planetární střechou a mezi horizontálními výtahy a mezi obytnými prostorami, vrstvenými nad sebou, členitý. A ten zvláštní šum: připomínající šustot anebo bzukot podobný tomu, jaký Dan slyšel při výukové cestě do lesa Staré planety. Šustot, který vydávali všichni užaslí obyvatelé, zaskočení tak, že raději šeptali. Nikdo nemluvil nahlas.

„Podívej se, tamhle!“ šeptl vzrušeně tatínek. Něco důležitého chtěl Danovi ukázat: „Tamhle,“ snažil se nasměrovat jeho pozornost. „To je plášť zóny odvrácených. Kousek jejího pláště. Přestalo fungovat i optické vymizení. To je úžasné!“

Danovi se však nedařilo zorientovat. Přece jen ho nejvíc přitahovalo to množství lidí. Většinou ani cestou do školy ani cestou do pohybárny nepotkával nikoho. Horizontálních výtahů bylo mnoho a byly řešené tak, aby se lidé nepotkávali – když už by se celkem zbytečně rozhodli, že by někam šli. A i když se náhodou potkali, měli vždy možnost rychle se vydat různými směry. Což také většinou dělali. Stejně byl každý ponořený ve své vlastní virtuální realitě – ať už to byla práce anebo třeba koulovaná, nebo prostě obrazové sdílení.

„A tamhle je dokonce vchod! Vchod do zóny odvrácených! To už nikdy neuvidíš. Dívej se!“ naléhal tatínek.

Dan se teď opravdu snažil dívat směrem, kterým tatínek ukazoval. Jenomže všechny ty výtahy, atria, lidi a… Aha! Zahlédl něco jako hranaté potrubí, velmi tmavé, snad s modrým nádechem. Dokonce se mu zdálo, že zahlédl i to, co tatínek nazýval vchodem: oválný průčelní vstup.

„Tudy přichází Ruben, Áron a Tadeáš,“ vysvětloval dojatě tatínek.

Už nebylo pochyb, že Dan vidí opravdu to, co má vidět. Akorát: nebylo na tom nic… Tuhle myšlenku už nestačil dokončit. Prostor totiž ozářilo světlo a všechno se změnilo. Opět tu byl jeho domov, jak jej znal. Všude kolem to zahučelo, ozval se jásot a křik.

26.

Zamířili zpátky do bytu. Tatínek spěchal k sobě do pracovny: „Musím vyzkoumat, co se vlastně stalo.“

„Můžu jít s tebou, tati?“

„Ne, Dane, nezlob se, to nemůžeš. Potřebuju… mít klid.“

„Tati…“ Dan tohle odmítnutí nemohl pochopit. Stačilo přece, aby vedle tatínka stál. Vůbec by ho nerušil.

„Ne, vážně. Ale určitě ti pak přijdu říct.“

* * *

Dan tedy zamířil do svého pokoje. Všechno tam bylo jako dřív: světla svítila, stěny umožňovaly virtuální spojení. Dan zaváhal, ke komu se připojit. Kde by se mohl něco dovědět? Pustil si zpravodajství, které ovšem dávno nemělo podobu nějakého obecného oznamování. Zpravodajství ve virtuálním prostoru Nové planety bylo osobní. Dan jako by se ocitl přímo ve zpravodajském studiu. Seděl v křesle u nízkého stolku a proti němu hvězda vysílání: milá a krásná slečna Pavlína. „Ahoj, Dane, určitě se chceš zeptat na to, na co se dnes ptají všichni,“ spustila. „Chceš vědět, co se stalo, a máš obavu, že by se to mohlo opakovat. Neboj, Dane, můžeš být klidný. Pravděpodobnost, že by se podobná událost v příštích deseti letech zopakovala, je jedna ku osmi stům, jak spočítal náš statistický tým.“ Pavlína se k Danovi mírně předklonila: „Musel jsi být vystrašený, když zhaslo světlo – ještě teď to na tobě vidím.“

Avšak Danovi její přelaskavá tvářička milá nebyla. Přestože by mohl být rád, že se věnuje jen jemu, připadal si proti ní spíš bezvýznamný; titěrný.

„Víš, Danieli, naše Nová planeta potřebuje mnoho energie. Přestože jsou naše technologie čím dál úspornější, používáme zároveň víc a víc přístrojů a díky prodlužování věku nás neustále přibývá. Takže i energie potřebujeme víc a víc – staré zdroje už nestačí. No a dnes jsme připojili významný zdroj z termojaderné fúze probíhající v elektrárně v hlubinách pod námi. V budoucnu má tenhle zdroj nahradit všechny solární panely na planetární střeše. Stalo se, že při zapojení nového zdroje došlo k přetížení sítě a krátkému výpadku – jen na pár minut. Teď už zase všechno běží normálně.“

Danielovi bleskla hlavou otázka, proč by vlastně měly být solární panely nahrazeny jiným zdrojem. Rozhodl se však, že se zeptá tatínka.

„Stačí ti tohle vysvětlení, Danieli? Vím, že jsi nadaný chlapec – jeden z nejnadanějších,“ pokračovala Pavlína.

„Stačí,“ špitl Dan.

„Budeš chtít na závěr něco ze sportu?“

Daniel odmítavě zavrtěl hlavou: „Ne, nebudu.“

27.

Tatínek přišel až navečer. To už měl Daniel za sebou povídání skoro se všemi spolužáky a také s Francescem. Zatímco spolužáci se hlavně předháněli v líčení toho, co všechno u nich přestalo fungovat, jak se polekali, anebo naopak jak se zachovali hrdinsky, koumák Francesco se Dana rovnou zeptal na jeho názor, čím to je. Mluvil tajemně a tvrdil, že on už to asi ví, jen si to musí prověřit.

Nyní Daniel upřel všechnu pozornost i všechnu naději na rozluštění té záhady k tatínkovi. „Tak co? Víš něco?“

„Je to divné,“ kroutil hlavou tatínek. „Oficiálně říkají, že to byl náraz nově připojeného energetického zdroje. Já ale vím, že se to předtím několikrát zkoušelo. A navíc: vypadly skoro všechny systémy. To podle mne není možné samo od sebe. Jednotlivé systémy jsou navzájem dostatečně chráněné. Danieli, jsou to jenom domněnky, ale musíš mi slíbit, že to vůbec nikomu neřekneš.“

Už samo tohle tajnůstkářství Dana nesmírně vzrušilo. Bude vědět něco, co nikdo jiný neví. „Slibuju.“

„Myslím si… a Bernard si to myslí taky, že to musel někdo udělat úmyslně. A nejspíš někdo z centra. Možná si chtěli vyzkoušet, co se bude dít.“

„Vyzkoušet? Co by si jako chtěli vyzkoušet?“ nechápal Dan. „Co by z toho kdo měl?“

„To nevím. Ale zdá se být jisté, že v důsledku toho nějací lidé i zahynuli. Takže ať to byl kdokoliv a ať byly jeho úmysly jakékoliv, je to vrah.“

Při slově „vrah“ Danovi přejel po zádech mráz. Začínalo to být napínavější než nejrafinovanější mystifikační hra. „Někdo umřel, protože byla tma?“

„I to se mohlo stát. Prostě šokem. Bylo to nečekané a nikdo jsme s tím neměli zkušenost. Spíš ale umírali ti, kteří byli závislí na nějakých přístrojích, a ty přístroje přestaly fungovat. Nejvíc mrtvých je ale prý v zóně odvrácených. Často se tam při práci používají vztlakové ventilátory: tlak uměle vytvořeného vzdušného proudu tě dostane do výšky. Když ventilátory přestaly vytvářet vztlak, ti nešťastníci se prostě zřítili.“

Daniel pomyslel na bratry. Tatínek ho však předběhl: „Ruben, Áron i Tadeáš jsou naštěstí v pořádku. No nic, musím se vrátit do práce…“ Měl se k odchodu a Dan přemýšlel, jak by ho honem zdržel: „Tati… a proč potřebujeme nahradit solární panely na planetární střeše nějakou jadernou fúzí?“

„Bezprostředně to nepotřebujeme,“ chytil se tatínek. „Energie produkovaná panely je samozřejmě omezená, ale zatím by nám stačila. Objevilo se však geologické nebezpečí, že by časem mohlo dojít někde ve vzdálenějším okolí Nové planety k obřímu sopečnému výbuchu, který by mohl na delší dobu zatemnit oblohu. Pak by solární panely nevyráběly žádnou elektřinu. Navíc by je pokryl a možná zničil sopečný prach. Je to jen malá pravděpodobnost, jenomže jestliže chceme jako civilizace přežít dokonce i budoucí zánik naší sluneční soustavy, musíme podobné události předvídat. Promiň, už opravdu musím jít.“

„A ten sopečný výbuch,“ napadlo ještě Dana, „by se odehrál na Nové planetě, anebo na Staré?“ Tatínek však už byl pryč.

28.

Večer Dan dlouho nemohl usnout. Myslel na to, že má neuvěřitelné štěstí, protože žije v převratné době. Stovky let všechno fungovalo a celé generace jeho předků nezažily takový výpadek, jaký dnes zažil on. Daniel si tuhle jedinečnost uvědomoval a naplňovala ho pocitem poslání. Nedovedl si představit, jaké poslání to bude, a nanejvýš si jen domýšlel, že by mělo souviset s nalezením nového vesmírného domova pro ně pro všechny – pro vyvolené i odvrácené bez rozdílu. Ano, udělá něco významného. V této pozdní večerní hodině, pondělí 18. 5. roku 830 od narození Vilyho Gatese, 780 od vzniku Nové planety, si toho byl plně vědom. V hlavě mu tepalo, převaloval se z boku na bok a nemohl spát.

* * *

Ani v úterý druhého dne se nemluvilo o ničem jiném. Spolužačka Jolana vše do omrzení vysvětlovala oficiálním zdůvodněním, které Dan už slyšel od Pavlíny ve zprávách. Ignác pro změnu tvrdil, že u nich doma se normálně svítilo a všechno včetně sítě tam běželo, protože mají vlastní záložní zdroj. Dan si v hlavě srovnal, že to není možné. Snad ještě svítící světlo by se dalo pochopit, ale nemohla jim fungovat síť. O to víc ho naštval Ben, který byl ochotný připustit, že Ignác mluví pravdu. „Taky jsi nevěřil, že mají bazén,“ argumentoval na Ignácovu obranu. „A já jsem tam byl. Opravdu ho mají.“

Několikrát se také Dan marně pokoušel připojit k mamince. Stav, ve kterém ji viděl včera, ho začal zneklidňovat až teď. Včera jeho stísněné pocity rychle překryl sled dalších ohromujících událostí. Teď měl čas o ní přemýšlet. Trápila ho její nespokojenost a nechápal její zoufalství. Určitě se mezitím uklidnila, když vidí, že všechno funguje jako dřív. I dědeček zůstal v síti neporušený – Dan si ho večer pustil, když nemohl spát.

Konečně, asi na pátý pokus, se maminka odblokovala: „Ano, Dane?“ Seděla už zase u své práce – soustředěná a klidná.

„Už nejsi smutná?“ zeptal se. „Už se nezlobíš?“

„Proč bych se měla zlobit?“

Byl sice rád, že ona si na svůj včerejší stav nevzpomíná, zároveň však takovou proměnu nemohl pochopit. „Nadávala jsi,“ připomněl jí. „Včera když nešel proud.“

„Opravdu?“ Lhostejně pokrčila rameny. „Snad to nebylo tak zlé.“

„Takže se už nezlobíš?“

„Ať se zlobím nebo ne, stejně mi to není nic platné. Nikdy se mi nepodaří zahodit svoji tělesnost a zároveň zůstat naživu. Svůj úděl nezměním.“

Řekla to nějak absolutně a neodvolatelně a Dan si znovu vzpomněl na svůj pocit, že má veliké poslání. Možná, že se mu podaří právě tohle: umožní mamince žít podle její představy. „Já to dokážu, mami!“ vyhrkl, aniž si stačil rozmyslet, co chce přesně říct. „Já tě zachráním.“

Maminka se na něj podívala spíš útrpně než láskyplně: „Jsi hodný, Dane, a myslíš to dobře. Ale netrap se tím.“

29.

Ještě jedna výprava čekala Daniela předtím, než se vypraví s tatínkem k dalekohledu: výprava do města Staré planety v rámci čtvrteční výuky. Předcházelo jí oficiální vyjádření Velkého centra k tomu, co se stalo v pondělí. Ester je žákům tlumočila vážným až patetickým hlasem: „Velké centrum ujišťuje všechny obyvatele Nové planety, že jejich bezpečnost nebyla ani na chvíli ohrožena. Nová planeta je šťastným a bezpečným místem; nejlepším místem, na jakém kdy bylo lidem umožněno žít. Přesto se pondělní epizody snaží využít některé nezodpovědné živly ke zpochybnění principů, na nichž Vily Gates kdysi založil naše společenství. Šíří poplašné zprávy vyvolávající neklid a snaží se pro své scestné názory získat další stoupence. Velké centrum před těmito ubožáky, kteří si snad ani nedokážou srovnat v hlavě, čemu vděčí za své životy, důrazně varuje. Kdokoliv by se s podobnými názory setkal, je povinen to neprodleně ohlásit. Našli se bohužel i takoví jednotlivci, kteří se k šíření svých bludů pokusili využít naši společnou virtuální síť – veřejný prostor nás všech. Velké centrum tak bylo nuceno v zájmu šťastné budoucnosti nás všech, poprvé v dějinách Nové planety, některé jednotlivce od sítě odpojit. Nyní budou mít dost času přemýšlet o své bezvýznamnosti. A podobný úděl může potkat každého, kdo by si chtěl s nebezpečným učením zahrávat.“

K tomuto oficiálnímu vyjádření přidala Ester i své vlastní hodnocení: „Kdybyste se s něčím takovým setkali i vy, hned mi to hlaste. Můžete se se mnou spojit kdykoliv. Jste děti, naše naděje. Nikdo vás nesmí mást nebo strašit!“

Daniel poslouchal a byl zmatený. Nebylo náhodou podobným druhem zprávy i to, co mu říkal tatínek? Tatínek přece tvrdil, že někteří lidé dokonce zahynuli, zatímco podle Velkého centra se nikomu nic nestalo. Tatínkovi Dan věřil. A Velkému centru také. A pokud si pamatoval, tak Velkému centru věřil i tatínek.

Rozporuplné myšlenky se Danovi honily hlavou ještě, když ulehal na vizualizační lehátko. Možná že mezitím tatínek názor změnil. Možná že v pondělí večer všechno nevěděl.

Spustila se vizualizace. Dan se ocitl v rušné ulici, která vzdáleně připomínala některá místa Nové planety. Avšak ruch byl přímo děsivý. Tolik lidí, jako se valilo po chodníku, viděl poprvé právě až v pondělí – kdy neobvyklá situace přiměla obyvatele vyhlédnout z jejich domovů. Dan se cítil ztracený. Přes hradbu těl neviděl před sebe, ale tlak těch, kteří šli za ním, ho nutil postupovat dopředu. A co teprve vedle v silnici. Za šíleného hluku tam projížděly stovky aut. Auta Daniel znal z mnoha mystifikačních her a filmů. Nikdy však nebyl tak blízko jejich valící se hmotě, jíž nebylo možné zabránit v pohybu. Co kdyby některé vjelo na chodník?

Potom se ozval lomoz a rachot a zem jako by se otřásla. Projel obří náklaďák, na jehož horní straně se cosi otáčelo; cosi, z čeho kapala nevábná šedá hmota. Za náklaďákem se zvedal oblak černého kouře. A sotva zmizel kdesi v dálce na konci ulice, kouř se rozprostřel všude kolem. Teď se dostal Danielovi do plic – dusivý, štiplavý. Dan se dávivě rozkašlal.

Dav lidí na chodníku se náhle zastavil a zhoustl. Zadní se tlačili na přední a všichni se otáčeli k vozovce. Pak se něco stalo a všichni jako na povel vyrazili vpřed. Dan očekával, že to bude jeho i jejich poslední vteřina, neboť auta je jistě rozdrtí. Auta však zastavila a dalo se jít. O kus dál stál při kraji silnice nevelký přístřešek. Mnoho obyvatel města Staré planety tu zůstalo stát a s nimi i Dan. Nevěděl, proč tu stojí. Konečně měl chvíli času, aby pohlédl nahoru. Domy nebyly tak vysoké jako planetární střecha. Marně nad nimi hledal modrou oblohu. Bylo zataženo, mlhavo. Znovu se ozval lomoz a znovu se zem otřásla. Nepřijel však náklaďák, přijelo jiné velké auto připomínající horizontální výtah, akorát že na kolech. Uvnitř sedělo a stálo mnoho lidí. Dveře se otevřely a ti, co tu až dosud klidně čekali, se začali tlačit dovnitř. Tlačili se ze všech sil a unášeli s sebou i bezmocného Daniela. Zmocnila se ho hrůza. Copak ho tam chtějí zavřít? Nebyl zvyklý, aby se ho někdo dotýkal, a tady musel čelit dotekům ze všech stran. Už se ocitl uvnitř, lidé ho svírali a tlačili dál a dál. Zdálo se mu, že omdlí, že se udusí.

Zpátky do učebny se vrátil právě ve chvíli, kdy ho panický strach začal dovádět k šílenství. Uklidňování trvalo déle než jindy. Všichni byli rozrušení. Ráchel, dívka s rovnými světlými vlásky, z toho měla šok. Ester na nic nečekala a ironicky se jich ptala: „Copak, copak? Vám se ve městě nelíbilo?“

„Ne!“ „Fuj!“ „Pomóc!“ volali jeden přes druhého.

„Ale proč? Proč se vám tam nelíbilo? Přece se vám tam nic strašného nedělo. Anebo těch lidí bylo moc?“

„Moc!“ „Hrozně!“ „No právě!“ volali.

„A víte, proč jich tam bylo tolik?“ ptala se Ester teď už vážněji.

Přihlásil se Orlando: „Protože jich na Staré planetě žilo devět miliard?“

„To také,“ souhlasila částečně Ester. „Ale ještě jiný důvod…“

„Protože tlačenici milovali?“ zažertoval Ignác. „Vyžívali se v tom?“ Všichni se rozchechtali; i Dan se musel smát, přestože Ignáce moc neměl rád.

„Nic rozumnějšího vás nenapadne?“ podivila se naoko Ester. „Tak já vám to tedy povím: protože neměli naši virtuální síť.“

„Cože?“ zašumělo učebnou zklamaně. Co je to za podivný důvod, mysleli si všichni. „Jak to?“

„Neměli virtuální síť, která by jim nahradila přemisťování,“ trumfovala Ester. „My si to dnes ani neuvědomujeme – bereme to jako samozřejmost. Zvykli jsme si, že se můžeme z jednoho místa učit, navštěvovat, že tam můžeme pracovat; že se můžeme plnohodnotně stýkat, aniž bychom se museli přemístit. Zatímco oni se museli přemisťovat pořád: za prací, do školy, za zábavou, za nákupy… To je další věc: neměli automatickou distribuci potravin. No a takhle to potom vypadalo. Tlačili se v ulicích měst, když spěchali, jeli autem nebo autobusem. Jenomže používali spalovací motor: v každém tom autě hořel oheň a spalovala se tam hořlavá tekutina. Představte si ten vzduch.“

„Tak vidíš!“ otočil se Dan na Ignáce. „Navštěvovat se je blbost. Jsi jako ze Starý planety!“ A vyplázl na něj jazyk.

Zaskočený Ignác se nezmohl na odpověď.

Cestou domů, v horizontálním výtahu, si Dan nemohl nepomyslet, jak dobře a pohodlně se žije na Nové planetě.

30.

Když procházel kolem Karliných dveří, zdálo se mu, že zevnitř zaslechl tatínkův hlas. Pomyslel na to, že se k tatínkovi chtěl za chvíli přihlásit. Potřeboval se ujistit, jak to bude zítra – kdy půjdou a jestli všechno platí. A chtěl s ním také probrat, co si ve škole říkali o pondělním výpadku. Zastavil se těsně u dveří. Poslouchal. „Ne, nezlob se, v tom s tebou nesouhlasím,“ slyšel tatínkův hlas. „Nová planeta je geniální řešení. Vytvořili jsme nejvyspělejší civilizaci, k jaké se kdy lidstvo mohlo dopracovat.“

„Ta tvoje hlava, Mario,“ odporovala mu Karla, avšak tak nějak konejšivě. „Vidíš všechno svým rozumem. Samozřejmě, je to správně. Ale jsou i věci, na které rozum nestačí.“ Její hlas byl milý, laskavý. „Vždyť víš, Mario.“

„Karlo…“ vzdychl tatínek, jako by nevěděl, co říct. Dan u něj na něco takového nebyl zvyklý. A tatínek pokračoval: „Neměl jsem od tebe odejít.“

„Máš přece Dana,“ připomněla Karla a Danovi zatrnulo. „Milovaného, vyvoleného Dana,“ skoro jen šeptala Karla a nebylo jasné, jestli tatínka uklidňuje, anebo se mu posmívá.

To je neuvěřitelné, myslel si Dan. Ti dva mluví o něm a on to poslouchá.

„Ano,“ souhlasil tatínek. „Dan mi za to stál. Pro všechno velké, co v budoucnu dokáže. Kvůli němu bych to musel udělat zas. Podstoupit všechnu tu bolest a strádání.“

Na jednu stranu Dana tahle slova těšila. Avšak na druhou stranu ho tížilo, že má už zase samotnou svou existencí způsobovat bolest. Proč rodičům přináší utrpení?

„Neměl bys ho zavazovat k velkým činům,“ odporovala Karla.

Jenomže Dan s tatínkem v duchu souhlasil. Chtěl vykonat něco velkého. Od pondělního večera se k něčemu takovému cítil být stvořený.

Karla pokračovala: „Někdy je lepší jenom tak spočinout… Mario…“

Slov za dveřmi ubývalo a přibývalo šepotu a vzdychání. Dan začal mít pocit, že je někde, kde nemá být. Chtěl co nejtišeji odejít. Pomalu, opatrně se vzdaloval ode dveří, a když zabočil za roh, byl si konečně jistý, že už neuslyší nic, co by nepatřilo jeho uším. Takže tatínek nechce být s maminkou, uvědomil si. Ale tatínek věří, že on, Daniel, dokáže něco velikého. Tatínek kvůli němu podstoupil nějaké trápení.

31.

Tatínek na Daniela čekal v pokoji. Ovšem jen virtuální – nahraný v síti. Ne ten skutečný, kterého Daniel před okamžikem slyšel za dveřmi Karlina bytu. Přesto bylo těžké uvěřit, že tatínek je v této chvíli u Karly a není tedy teď právě tímto laskavým a snad až příliš vážným mužem podávajícím Danovi vysvětlení. Tatínek vysvětloval, že nebylo vůbec snadné zachovat program návštěvy i po pondělních událostech, kdy se na všechno hledí mnohem přísněji. Přesto Dan může být klidný: k dalekohledu půjdou. Vyrazí odsud až v osm večer, aby mohli pozorovat noční oblohu. Cestou si ještě všechno řeknou. Do té doby bude tatínek velmi zaneprázdněný. Dan ať raději nepočítá s tím, že by se k němu mohl připojit. Zato zítra večer spolu zažijí něco neopakovatelného. „Poprvé ve svém životě,“ končil tatínek, „vyhlédneš vlastníma očima z Nové planety. A dobře víš, že ocitnout se na planetární střeše a hledět do dálek vesmíru je pro obyvatele Nové planety vlastně totéž, jako nahlížet do budoucnosti. Přestože, a to také dobře víš, tím, že k nám světlo ze vzdálených galaxií putovalo i miliardy let, je to ve skutečnosti pohled do minulosti.“

Tatínek vykročil ke svému pracovnímu stolu a spustil za sebou virtuální clonu. Vedle silného očekávání pocítil Dan i zklamání. Myslel, že půjdou hned ráno. A zatím bude muset čekat až do večera. Nedovedl si představit, čím celý den naplní.

Po chvíli se pokusil připojit k mamince. Napadlo ho totiž, jestli jí není smutno, když je tatínek s Karlou.

Maminka však byla překvapivě klidná. Dokonce k němu natočila hlavu a částečně i rameno. „Copak, Dane?“

Najednou nevěděl, co říct. Stávalo se mu to často: dokud na maminku myslel, toužil se k ní přiblížit, dotknout se jí, povídat si s ní. Avšak jakmile se k ní opravdu dostal, upadal do rozpaků. Svazovala ho zjevná nesplnitelnost toho, co si přál. Viděl, že ať udělá cokoliv, bude to stejné jako vždycky. Stejně nesrdečné. Dnes však měl pro maminku pochopení. „Mami, přeješ si, aby tě měl tatínek rád?“

Jestliže se až dosud projevovala docela vstřícně, nyní její rysy ztvrdly. Tváří jí probleskla zlost: „Dej mi s tímhle pokoj! Jestli jsi přišel jenom kvůli tomu…“ a chystala se otočit zpátky ke své práci.

„Já bych si přál, abyste se měli rádi,“ odvážil se přesto dodat.

Maminka se přemohla a neodvrátila se od něj: „Láska? To je závislost na někom dalším. Proč máš někoho potřebovat, když ve skutečnosti tu můžeš být sám: jenom za sebe, nezávislý, svobodný? Ne, Dane, já jsem akorát měla tebe, což byla asi chyba. Ne to, že jsi – jsem ráda, že jsi, to zase jo. Není to nic proti tobě. Akorát tě měl porodit někdo jiný. Protože já jsem měla zůstat sama. Nechala jsem se ukecat počítačem – když znovu a znovu vycházelo, jak báječný člověk budeš. Přestože jsem věděla, v každém okamžiku jsem věděla, že mám být sama. Že pro partnerství ani pro mateřství nejsem stvořená. Ale ty se tím nedej otrávit, Dane. Vezmi si z toho to podstatné: že jsi. Dívej se na to z tvého pohledu. Z tvého pohledu jsi důležitý ty. Já důležitá nejsem. Jenom ty!“ Teď už se opravdu vracela k práci. Odvrátila hlavu a posunula se na křesle; přesto ještě řekla: „Ať ti zítřejší návštěva dalekohledu splní, co od ní čekáš. Přeju ti to k tvým dvanáctým narozeninám.“

32.

Dlouho do noci přemýšlel, co mu maminka doopravdy řekla. Jestli je tedy ráda, že ho má. Chvílemi se mu zdálo, že možná ano – když mu popřála k narozeninám. Ale pak měl zase dojem, že asi ne – když si myslí, že ho měl porodit někdo jiný. To přece znamená, že by ho klidně nechala jiné mámě. Danielovi mlčky a v skrytu stékaly po tvářích slzy. Ne moc a ne rychle. Objevovaly se, jako by vyvěraly ze samotné podstaty smutku. Pustil si uspávacího dědečka. „Dědečku, myslíš, že mě má maminka ráda?“

Dědeček se zamyslel a řekl: „To nevím, Danečku. Nemůžu to vědět. Je to tak důležité?“

* * *

Páteční dopoledne Danielovi zpestřily výukové programy z fyziky a soudobých technologií. Pak už však zbývalo jen nekonečné čekání. Zdálo se mu, že jediná vteřina neuteče do nicoty, aniž by ji zaznamenal; aniž by se stala ztraceným časem, který je nutné přežít. Na chvíli ho ještě rozptýlili Francesco s Alexandrem, kteří dál rozvíjeli své představy, jak se navzájem vymění a učiní tak virtuální skutečným a skutečné virtuálním. Daniel nakonec nevydržel a řekl jim, co ho dnes čeká. Na to Alexandr navrhl, že si Danovy večerní prožitky zkusí přisvojit přes virtuální síť. Že o ně tím Daniela nepřipraví, že jenom zkusí být prostě jím. Daniel nevěřil, že by něco takového bylo možné. A navíc: bude nedostupný.

Na to ale namítl Francesco, že na Nové planetě nikdo nemůže být zcela nedostupný, i kdyby nakrásně chtěl. Čipy pro virtuální komunikaci, které jsou po narození do člověka vloženy, jsou aktivní v každé chvíli.

Francesco i Alexandr se zdáli být mnohem chytřejší než nejchytřejší Danovi spolužáci. Dan se v debatě s nimi cítil dobře, přestože byli o dost starší. Alexandrovi bylo čtrnáct a Francescovi dokonce patnáct.

„Tak schválně,“ uzavřel Dan. Ve skutečnosti mu však představa, že by Alex mohl vidět a dokonce prožít něco z toho, co prožije on sám, byla proti mysli. Považoval totiž příležitost dostat se na planetární střechu za zcela jedinečnou výsadu, které se mu dostalo jen proto, že jeho tatínek byl pro budoucnost Nové planety tak důležitý.

* * *

Konečně, ač se zdálo, že ten okamžik nemůže nikdy nastat, se ve dveřích objevil tatínek. „Připravený?“ zkontroloval Dana pohledem. „Můžeme jít?“

Danovi se rozbušilo srdce, jako by měl podstoupit náročnou zkoušku. Nohy mu ztěžkly. Tolik se celé týdny těšil a teď to vypadalo, že se nedokáže pohnout.

„Stalo se něco?“ nechápal tatínek jeho otálení.

„Ne, nic.“ Konečně vykročil ke dveřím. Za chvíli prošli kolem Karlina bytu, ze kterého se dnes neozýval žádný hlas. Danovi přesto blesklo hlavou, jestli kdyby odtamtud teď tatínka zaslechl, bylo by to totéž, co měli na mysli Alexandr a Francesco, když mluvili o tom, jak oklamou virtuální prostor tím, že se navzájem vymění.

Venku si přivolali dálkový výtah s přednostním režimem. Daniel jím jel zatím jenom jednou – když ho jako malého chytly hrozné křeče do břicha a domácí ambulance nepomohla. Moc si z tehdejší jízdy nepamatoval, jen to, jak se za sklem míhaly kabiny ostatních výtahů a jak v jedné chvíli dálkový výtah prudce zatočil a zařadil se do jejich dráhy.

I tatínek se dnes zdál být neklidný. Přešlapoval z nohy na nohu, než výtah přijel, a potom ho nechal ujet, když v něm už kdosi byl. Za minutku se naštěstí objevil další, tentokrát prázdný. Jakmile se jeho dveře zavřely, tatínek spustil: „Ještě než tam budeme, musím ti říct, že ohledně pondělí jsem se mýlil. Neprověřil jsem tu informaci. Ve skutečnosti se nic vážného nestalo a nikdo nezahynul. Už o tom, prosím tě, nikdy nemluv. Pusť to z hlavy.“

Takový požadavek Dana překvapil. Obvykle ho tatínek nutil o věcech přemýšlet. A teď najednou… Tatínek hovor stočil jiným směrem: „Podle předpovědi bude noc jasná. A měsíc vyjde až k ránu. Pro nás ideální.“

„A my se budeme dívat přímo, nebo dalekohledem?“ zajímal se hned Dan.

„Měli bychom stihnout obojí. Sám se na to těším. Jako astrofyzik vidím vesmír pořád jen prostřednictvím naměřených dat. Vlastním okem jsem ho naposledy pozoroval… to už je mnoho let. Myslím, že se zrovna narodil Tadeáš.“

Daniel polkl naprázdno. Zmínka o Tadeášovi mu připomněla, že bratrovi se jeho přání nesplní. Asi i tatínek si to uvědomil, protože zvážněl a ponořil se do sebe. Až po chvíli se vytrhl ze zamyšlení: „Co že jsem to říkal?... Jo! Bude to zážitek i pro mě. Jo a Dane, jenom abys věděl: abych tě tam dostal, musel jsem tě zapojit do experimentu. V tvém případě nepůjde o fyziku ani astronomii, ale o psychosomatiku. Společně s jedním z žáků Howarda Huga jsme zformulovali teorii, že obraz vzdáleného vesmíru, který prostřednictvím našich přístrojů vidíme, nás zpětně ovlivňuje. Že tedy kdyby celé generace obyvatel Nové planety sledovaly den co den třeba obraz planety, na kterou se chystáme přesídlit, ale i obraz té části vesmíru, bylo by pak i jejich tělo pro život v té části vesmíru lépe připravené. Popravdě: myslím si, že to tak spíš není, anebo ten vliv bude zanedbatelný. Ale kdyby to tak přece jen bylo, velmi by nám to pomohlo v přesídlení. Využijeme proto čipy, které v sobě máš, a budeme měřit všechny tvoje reakce – reakce všech tvých buněk. Není to vůbec nebezpečné – kdybych ti to neřekl, vůbec bys to nepostřehl.“

Už podruhé v krátkém čase si Dan vzpomněl na Alexe. Měl snad Alex pravdu? Může se mu podařit přisvojit si Danův prožitek pomocí jeho čipů?

* * *

Dálkový výtah míjel i dnes kabiny horizontálních výtahů, jako by se sunuly téměř neznatelnou rychlostí. Párkrát se nahoře otevřel výhled až k planetární střeše, avšak většinou byl prostor rozčleněný a výhled zakrytý. V těchto končinách Nové planety Dan ještě nikdy nebyl. Výtah navíc několikrát zatočil, takže by sotva dokázal ukázat směr, kterým se nacházel jeho domov. Jeli už dvacet pět minut a za pár minut tam měli být. Nepříjemný pocit však kazil Danielovo očekávání: chtělo se mu na malou. Jak se celý den nemohl dočkat, zapomněl si dojít. A teď se mu chtělo hodně. Bylo to hrozné: místo aby si mohl vychutnat nejúžasnější okamžiky svého dosavadního života, myslel na to, jestli bude u dalekohledu záchod. Ještě chvíli čekal a potom se odhodlal: „Tati, mně se chce čůrat. Vadí to?“

Tatínek v tom naštěstí problém neviděl. „No tak si dojdeš. Budeme tam za chvíli. To snad vydržíš.“

Přesto se cítil trapně. Zdálo se mu, že tím tu úžasnou věc shodil něčím otřesně přízemním.

33.

Přesedli do vertikálního výtahu, kam už měli přístup jen pracovníci Centra vesmírných pozorování. Ačkoliv byla vnitřní architektura Nové planety složitá a nepřehledná, dalo se tušit, že jedou vzhůru podél obřího oválného tubusu. Až nahoru k planetární střeše však nedojeli. Výtah zastavil někde v půli cesty a jim se otevřely dveře rovnou do výzkumného prostoru. Dan si hned všiml několika drobných robotů čtverhranných i oválných tvarů. Kdysi se prý na Nové planetě vyráběli i roboti připomínající lidi. Ukázalo se však, že obdařit robota univerzálními dovednostmi je neúčelné a zbytečně náročné. Budoucnost měla patřit jen specializovaným robotickým strojům.

„Abys nebyl překvapený, Dane,“ vzpomněl si tatínek, „připojím tě teď ke svému virtuálnímu prostoru. Budeš tím pádem mít víc přístupů.“

„A záchod?“ špitl omluvně Dan. V této chvíli dával za pravdu mamince: určitě by bylo lepší, kdyby život nebyl na tělesných potřebách závislý.

Rychle si odskočil a pak pokračovali do velikého sálu plného prázdných křesel, obrazovek a přístrojů.

„Tak jsme tady, Berny,“ pozdravil tatínek.

A Berny, byť jen virtuální, se opravdu zvedl z jednoho křesla: „Mario…“ Vydal se jim naproti, zjevně potěšený jejich návštěvou. „Tak tohle je Dan?“ ukázal na Dana. „Jsem rád, že vás vidím. Pojďte za mnou.“

Dan se nejistě rozhlédl, jestli neuvidí i někoho skutečného. Berny si toho všiml: „Divíš se, že tu nikdo není? A proč by tu měl být? Proč čekat na výsledky tady, když je stejně dobře dostaneme k nám do pracoven – kamkoliv na Novou planetu? Tvůj táta by o tom mohl vykládat. A navíc: snažíme se tu simulovat neobydlenou stanici někde v kosmu. Takovou, jakou budujeme na Uranu. Když dokážeme všechny přístroje obsluhovat i opravovat na takovou dálku, tak provozovat neobydlené středisko na naší vlastní planetě pro nás musí být hračka, nemyslíš?“ Načež se Berny otočil k tatínkovi: „Máte štěstí: je úplně jasno.“

Následovali Bernyho chodbou plnou rour a kabelů. Teď teprve se Daniela zmocňovalo skutečné vzrušení. A když se po chvíli ocitli ve vstupu do obřího sálu – mnohem většího, než jaký kdy Daniel viděl –, uvědomil si, že to, na co se těšil, je tady.

„Díky, Bernarde,“ otočil se k Bernymu tatínek. „Už tě nebudeme potřebovat.“

„Taky si myslím,“ souhlasil Berny. „Kdyby něco, Mario, víš, jak mě najít.“

Dan si už Bernyho nevšímal: v úžasu hleděl do sálu. Byl ohromný, s velikánskou kupolí, která však neměla vrchol nahoře, ale spíš vepředu. Plocha kupole se chovala jako obrazovka. Ale když se do ní Daniel pozorněji zahleděl, už žádnou hranici mezi sálem a tím, co viděl na obrazovce, nevnímal.

„Skupina galaxií v koridoru E19570,“ vysvětloval tatínek.

Postupovali sálem dopředu. Jediné co Dan nechápal, proč obraz nepřichází shora. „Copak se díváme šikmo?“ divil se.

„Ani šikmo, ani rovně,“ usmál se tatínek. „Tohle je obraz z dalekohledu obíhajícího kolem Uranu. Je úplně jedno, z jakého směru si ho promítneme. A není zrovna pohodlné mít zakloněnou hlavu.“

Byl to nejspíš tatínek, kdo zařídil, že se nyní obraz proměnil: „Tohle je okolí obří černé díry uprostřed naší galaxie,“ vysvětloval. „A tohle je hvězda, kolem které obíhá G819. Možná náš budoucí domov…“

Dan skoro nedýchal. A divil se všem astrofyzikům včetně tatínka, že sedí zalezlí ve svých pracovnách, když je tady, v Centru vesmírných pozorování, tenhle úžasný sál, ze kterého je kterákoliv část vesmíru vidět jako na dlani.

34.

„No nic, vydáme se nahoru,“ navrhl po nějaké době tatínek. „Sem se pak ještě vrátíme.“

Vertikální výtah měl vstup přímo ze sálu. Když Daniel později vzpomínal na tento večer plný nezapomenutelných prožitků, vůbec se nemohl rozpomenout, ze které části sálu výtah jel a jak se v něm ocitli. Jednoduše v něm náhle byli a mířili nahoru.

Ještě chvíli viděli do sálu, ale potom se výhled uzavřel a oni projížděli šachtami onoho obřího zařízení, které začal budovat už Vily Gates. Do jeho základů dal tehdy vytesat poselství, které teď Daniel mohl a vlastně i musel číst na všech stěnách výtahu: „Není žádné zpátky! Je jenom nahoru!“

Začínalo to vypadat, že se výhled neotevře nikdy a výtah pojede výš a výš. Dan se znepokojeně podíval po otci a chtěl se ho zeptat, kdy už tam budou, když se náhle ocitli… Těžko se to dalo popsat slovy nebo přirovnat k čemukoliv, co Dan znal z Nové planety. Ocitli se… v prostoru. Výtah zastavil uprostřed průhledné báně, jež byla rozlehlejší než kterékoliv místo tam dole. Z počátku ještě stáli v kuželu světla vycházejícího z výtahové kabiny. To však pozvolna haslo a Dana obklopila hvězdná noc. Neměl žádnou zkušenost s tak rozlehlým prostorem, proto jen tušil, že světélka tam nahoře jsou dál, než si lze vůbec představit. „Tati,“ vzdychl přemožený tím, co vidí. „Děkuju ti.“ Měl na krajíčku slzy. „Děkuju.“

Po chvíli, když si na prostor přece jen trochu zvykl, pohlédl i do strany a uviděl hladkou planetární střechu táhnoucí se do tmy. Bylo nesnadné si představit, že pod pravidelně seřazenými, těsně k sobě přiléhajícími solárními panely, pod jejich jednolitou plochou, je ukryt celý jeho svět; celá planeta. Že ve skutečnosti se pod ní skrývá 280 metrů výšky, zaplněné téměř beze zbytku konstrukcemi a stavbami. Co víc: že se pod ni vejdou dokonce světy dva: zóna vyvolených a zóna odvrácených – světy, které se zcela míjejí.

Noc byla jasná, avšak tmavá, a tak se v ní planetární střecha rychle ztrácela. Bylo možné jen tušit, že ve tmě pokračuje – nezměněná, jednolitá, hladká. A přece si Dan uvědomil, že někde musí končit. Že tedy kdyby po ní mohli jít, nevyhnutelně by museli dojít až na její konec – na hranice Nové planety. A Dan věděl, že zeměkoule jakožto vesmírné těleso na hranicích Nové planety nekončí. Což znamená, že za hranicí Nové planety něco je. Ale co? Co by tam mohlo být? Něco neznámého, už úplně jiného? Něco, co vzešlo ze Staré planety? Vzpomněl si, jak se Orlando při hodině zeptal, kolik má Stará planeta obyvatel dnes. A jak mu Ester odpověděla, že Stará planeta se nachází jen v minulosti; že nemá žádné teď. Jenomže při pohledu podél planetární střechy Dana nutně napadlo, že pravdu měl spíš Orlando. Že tam někde za hranicí, kde planetární střecha končí, je nějaké teď. Začal být na to teď zvědavý. I když zároveň, více než kdy předtím, prožíval jako skutečné i to, co jim Ester řekla potom: „Je jenom Nová planeta a vesmír, který ji obklopuje…“ Tak mu to alespoň připadalo, jakmile ponechal stranou úvahy, co je za hranicemi planetární střechy, a pohlédl do výšky.

Už se nadechoval, aby se na hranice střechy zeptal tatínka, když na střeše náhle zaznamenal pohyb. Ze tmy se vynořil veliký pojízdný stroj. „Co je to?“ ukázal Dan překvapeně před sebe.

„Čisticí robot,“ vysvětlil tatínek. „Na střechu neustále dopadá prach, a kdybychom ji nečistili, časem by byla vrstva prachu tak silná, že by jí sluneční paprsky nepronikly a nepřinesly by nám potřebnou energii. Planetární střechu neustále čistí spousta takových robotů.“

Pomalu přecházeli od jednoho okraje báně k druhému. Ve druhém směru byla střecha rozrušená četnými ovály, vysílači a tubusy. „Vidíš?“ začal tatínek sám od sebe. „To jsou naše oči, uši, hmat i čich. Tudy proudí dovnitř veškeré informace a ven veškeré naše pokyny.“

„Odtud i startují rakety?“ podivil se Dan.

„Kdepak. Odpalovací systém musí být umístěný daleko od obydlené zóny planety. Samozřejmě je její součástí a stejně jako ona je od okolí dokonale izolovaný. Při startu rakety vzniká velký žár.“

„Ale Ruben se tam dostane?“ vzpomněl si Dan na bratra.

„Ruben i mnoho dalších. Hlavně ze zóny odvrácených. Někdo u toho musí být.“

„A jak se taková raketa vrátí?“

„Rakety se nikdy nevrací.“

Daniela zamrazilo. „Nevrací?“

„Ne, nevrací. Není důvod. Až se budeme stěhovat, také se nebudeme vracet. Vracet se je nám cizí.“

„Ale co posádka? Ani oni se nevrátí?“

„Moc lidí ven neposíláme. Jenom občas: abychom vyzkoušeli, co to s námi v budoucnu udělá. Účast je samozřejmě dobrovolná. Ale podmínky na vesmírných lodích se od těch tady příliš neliší. Je tam i speciálně nastavená virtuální síť, která alespoň zdánlivě eliminuje informační zpoždění.“

Daniel přemýšlel. Mezihvězdný prostor na noční obloze teď pro něj získal ještě další rozměr. Kdesi v něm se vzdaluje někdo, kdo se tady narodil.

Pomalu došli k prostředku báně. Hvězdy nad jejich hlavami tiše problikávaly a to ticho je přemohlo. Zastavili se s hlavami nepřirozeně vyvrácenými a užasle se dívali. Dan vycítil, že i tatínek je dojatý.

„Víš co,“ navrhl tatínek, „nemusíme si vykroutit krky. Lehneme si.“

Udělali to. Natáhli se vedle sebe a Danielovi se najednou zdálo, že je středem světa: že od něj se všechno tam nahoře počíná a k němu se to všechno vztahuje.

„Některé svítí víc a některé jen malinko,“ šeptl po chvíli. „A některé jako by se vždycky na okamžik ztrácely.“

„A některé jsou ve skutečnosti celé galaxie – od nás mnohem vzdálenější,“ dodal tatínek. „A tamhle ta docela jasná hvězda je ve skutečnosti planeta Mars. Vidíš, jak zoufale bychom na tom byli, kdybychom měli jen oči. Ani planetu od galaxie bychom nerozeznali.“

Opět mlčeli. Čím déle Daniel hleděl nahoru, tím víc jeho oči přivykaly tmě a objevovaly nové a nové hvězdy – celé pavučiny hvězd. Vzpomněl na Tadeáše, který tuhle nádheru nikdy neuvidí. Na Rubena a Árona, kteří asi nejsou úplně šťastní tam dole v zóně odvrácených. Také na maminku pomyslel a chvíli si přál být tady s ní. Možná, že kdyby tohle viděla, změnila by názor na to, že tělo je její vězení. Protože jak by tady mohla ležet bez těla? Napadaly ho další a další myšlenky, až měl trochu výčitky, že se nesoustředí na to, co vidí. Napadlo ho také, jestli je na něj Alex opravdu napojený a jestli ví, na co teď právě Dan myslí – tedy že myslí na něj. Určitě to Alex nemohl tušit: Dan si byl jistý.

Zmocňoval se ho čím dál větší neklid. Uvědomoval si, že právě tohle jsou okamžiky, na které čekal mnoho týdnů a vlastně celý svůj život. Zároveň však viděl, že čas nelze zastavit; že krásné chvíle odplynou jako všechno, že vlastně už končí, protože mu začínala být dlouhá chvíle. Docela rád by se už zvedl, jen kdyby nevěděl, že tím právě ukončí tuto vzácnou událost.

Náhle se tatínek dotkl jeho ruky: „Přeji ti, Danieli, všechno dobré k tvým dvanáctým narozeninám,“ pronášel potichu. „Věřím, že můžeš dokázat velké věci a tohle je jejich začátek. Jenom tomu musíš věřit ty sám. Celý vesmír se před tebou otvírá.“

„Děkuju. Děkuju, tati,“ zopakoval a opravdu cítil vděk. Navíc se mu potvrdilo to, co tušil už od pondělí: že tady není pro nic za nic, že je k něčemu významnému určený.

A přece se nakonec zvedli a dlouho očekávané chvíle skončily. Pomalu se blížili k výtahu. Dan se ještě naposledy rozhlédl. „Tati, a kdybychom došli až na hranici planetární střechy,“ odhodlal se přece jen k otázce, „tak bychom viděli až tam… až tam, kde už to není Nová planeta?“

„Na kraj střechy se nedá dojít,“ řekl však nečekaně úsečně tatínek. „Na konci se zvedá nahoru. Ale to jenom proto, aby to nebylo tak velké pokušení. Protože i kdyby se tam dojít dalo, stejně by to nebylo naším cílem. Jednou jsme se tak prostě rozhodli. Podřídili jsme prostor naší představě. Vidím, že tě ta otázka zneklidňuje. Dane, zbav se jí. Není to dobrý směr uvažování. Celá naše vyspělá civilizace, sama její podstata, je založena na tom, že to, co se nachází na planetě Zemi a není zároveň součástí Nové planety, nepatří v tomto čase do našeho časoprostoru. Kdysi, v dávné minulosti, to tam patřilo. To jsme ještě Novou planetu neměli.“

Část druhá

CESTA ZEMŘELÝCH

1.

V sobotu dopoledne Daniela probudilo ťukání na dveře. Chvíli mu trvalo, než si z hlubin spánku uvědomil, o co jde. Ťukání obecně tu nebylo obvyklé.

Netušil, kolik je hodin. Vrátili se s tatínkem skoro až k ránu. Cítil se nevyspalý a byl podrážděný: kdo má zapotřebí ťukat zrovna dnes? Stačilo by přece přihlásit se přes síť. Až by se probudil, všechno by si přehrál. Navíc nebylo třeba ťukat – dveře neměl zamčené. Každý, kdo chtěl, mohl vejít – snad právě proto, že nikdy nikdo nevcházel.

S podobnými myšlenkami se rozespale potácel ke dveřím. Ťukání se ozvalo znovu. Nebylo silné anebo dobyvačné, spíš opatrné; vyčkávající.

Otevřel a před sebou měl Karlu. Byla vysoká a on si připadal malý. Srdce se mu rozbušilo. Vzpomněl si, že tatínek se s Karlou tajně schází. Oni dva proti mamince.

„Promiň, vzbudila jsem tě?“ zarazila se.

Její hlas ho probral, takže na ni rázem hleděl smířlivěji. „To nevadí.“ Ustoupil o krok, čímž Karle udělal prostor, aby mohla vejít.

„Ne, já nepůjdu dovnitř,“ couvla, místo aby ho následovala. „Přišla jsem ti říct, že by se s tebou rádi viděli tví bratři. My všichni. Chceme ti popřát k narozeninám.“

Při zmínce o bratrech vytanul Danovi na mysli hlavně Tadeáš. Copak se s ním teď může potkat, když byl včera na planetární střeše? To ho přece zase rozčílí.

Karla pochopila, na co Daniel myslí, a dodala: „Tadeáše moc mrzí, jak se na tebe minule utrhl. Dobře ví, že za nic nemůžeš. A Ruben to věděl vždycky – je spravedlivý.“

Daniel měl bratry rád. Hrozně ho mrzelo, jak ho minule vyhodili, a dokonce si to kladl za vinu. „Tak já se převléknu a přijdu,“ skoro vykřikl stěží potlačovanou radostí.

2.

Když Daniel vstoupil, Áron, Tadeáš i Karla seděli u stolu, Ruben je obcházel a klidnými pomalými pohyby jim naléval čaj.

Při pohledu na sveřepého Tadeáše se Danovi přece jen rozbušilo srdce. Sám ještě v myšlenkách přebýval tam nahoře pod hvězdami a měl dojem, že to na něm každý pozná, tedy i Tadeáš.

První se na něj naštěstí podíval Ruben: „No vida, náš malej… Počkej, naleju ti.“ Hrníček určený pro něj už tam stál. Uklidněný vlídným Rubenovým přijetím zamířil k nim. Přece jen se mu však zdálo, že se mu Tadeáš pohledem vyhýbá. Až když dorazil ke stolu a sedl si na místo, ke kterému Ruben přišoupl jeho hrníček, zvedl Tadeáš hlavu a pokusil se usmát: „Tak co, jaký to tam bylo?“ zeptal se rovnou. A když uviděl Danielův úlek, dodal: „No nemusíš se bát mi to říct.“

Daniel se plaše rozhlédl. Áron dál zarytě hleděl pod stůl, jak bývalo jeho zvykem, přičemž v jeho zpustlé tváři to hrálo podivnými úšklebky a úsměvy. Slovo si vzal Ruben: „Řeknu ti to takhle, Dany,“ začal tím svým uklidňujícím, monotónním hlasem. „Promiň, Tadeáši, jen mu to vysvětlím... Tadeáše potom mrzelo, jak minule křičel. Řekl mi to. A taky mi svěřil, že bude moc rád, když se dozví právě od tebe, jak to tam vypadá. Pořád jsi jeho i náš bratr a tak je dobře, že ses tam dostal. Alespoň někdo z nás. Raději než někdo cizí. Rozumíš?“

Rozuměl; snažil se. Ale do vyprávění se mu ani tak nechtělo. „Bylo… bylo to tam pěkný,“ řekl.

„Pěkný? To by nás nenapadlo,“ procedil skrz zuby Áron.

„Tak ho nechte,“ bránil Dana Ruben a dokonce ho vzal za rameno. „Až bude chtít, všechno nám poví. Nechtěli jsme mu něco dát?“

Všichni se zatvářili slavnostně a Karla odešla do vedlejší místnosti. Za okamžik se vrátila s něčím kulatým a postavila to na stůl.

„Tohle v zóně vyvolených nemáte!“ vykřikl Tadeáš – ne zrovna hezky.

„Hlavně že my jo…“ ušklíbl se Áron.

„Kluci, zapomeňte alespoň dnes, odkud kdo jste,“ mírnila je Karla. „Je to stará tradice – starší než existence zón. Dávno zapomenutá. Kdybych nedělala dort i k vašim narozeninám, také byste ji neznali.“

Až teď si Daniel všiml, že na tom kulatém tmavém předmětu je napsané číslo 12. Dort, snažil si zapamatovat.

Ruben se na Dana podíval; Dan si nikdy nebyl jistý, jestli s ním Ruben jedná shovívavě, anebo jako s dospělým. „Včera ses přece dožil dvanácti. S boží pomocí.“

Vysvětlili mu, že dort je vlastně jídlo, a podali mu nůž – podobný nožům a mečům, jakými se oháněl při virtuálních hrách. Tento zde však byl skutečný. Daniel si uvědomil jeho ostří.

„Cože? Ty neznáš nůž?“ všiml si Áron. „V životě jsi ho nedržel v ruce? Bože, je to možný?“

„Árone!“ napomenul ho Ruben. Načež uchopil Danovu ruku a vedl ji. „Uvidíš, že to zvládneš. Na tvoje narozeniny!“ povzbuzoval ho. „Ať jsi šťastný.“

Dan pocítil nával vděku. A zároveň potřebu nějak bratrům tuhle jejich dobrotu splatit. Chtěl jim honem něco hezkého říct. „Tohle pondělí, jak nešel proud… vypadl u vás taky proud?... jsem přišel na to, že… že mám v životě dokázat něco velikého. A včera mi tatínek říkal něco podobného, když jsme byli na planetární střeše. Tak když budete chtít,“ dostal se konečně k jádru věci, „můžete mi při té věci pomáhat.“

Myslel to dobře. Myslel to snad ještě lépe, než to řekl. Nemohl si však nevšimnout, jak se bratři zarazili. Jak se Áron pro sebe uchechtl ještě jízlivěji než obvykle a ještě zarytěji upřel oči pod stůl. A jak Tadeáš oči nejprve vytřeštil, ale hned se vzpamatoval a řekl: „No to je báječný, že nám to dovolíš.“

Ruben se na Daniela podíval s obavou: „Jestli v tobě mluvil Bůh, tak ano. Ale dokážeš to poznat? Nebyl jsi to ty sám?“

„Já nevím,“ pokrčil Dan rameny. Měl na paměti, že žádný Bůh neexistuje. Což ale v tomto případě znamenalo, že v sobě mluvil on sám. Styděl se, i když nevěděl, za co. Jeho rozpaky však rychle zmizely, když ochutnal dort. Chuť byla lahodná, nepopsatelná – stejně nová jako slovo dort.

„A možná pro tebe budeme mít ještě něco,“ šeptl Tadeáš, když Karla poodešla. „Něco úplně tajnýho. Jenom pro nejvyvolenější z vyvolených. Takže právě pro tebe.“

„Copak jsi to vymyslel?“ upřel na Tadeáše Ruben své zpytavé oči.

„Je to úžasnej nápad, fakt,“ odpověděl místo Tadeáše Áron.

„Jo,“ přitakával Tadeáš. „Jestli to vyjde, tak se to vyrovná i návštěvě dalekohledu. Ale musím kolem toho všechno zjistit. Do tý doby jako bych nic neřekl.“ Ohlédl se, jestli nejde Karla. „Nikomu ani slovo, Dane! Ani ty, Rubene! Jasný?!“

3.

Zvědavostí večer nemohl usnout. Co jen mohl mít Tadeáš na mysli, že to bylo tak tajné? Že se to nikomu nesmělo říct? Že ani Ruben netušil, o co jde? A že to ani nebylo úplně jisté? Nejhorší bylo, že bratři měli přijít zase až za čtrnáct dní.

Ještě včera se zdálo, že zážitek z planetární střechy už nikdy nic nemůže překonat. Daniel dokonce pocítil jakousi prázdnotu, když pomyslel na to, že před sebou už nic podobného nemá. A teď je tu cosi, o čem Tadeáš tvrdí, že se to vyrovná i návštěvě dalekohledu. Úplně to Tadeášovi nevěřil. Tak úžasné to přece jen nemůže být. Přesto mu to nedalo spát.

* * *

V následujících dnech by si Daniel často rád povídal s tatínkem. Každou chvíli ho napadla nějaká otázka týkající se budoucnosti Nové planety, anebo se s ním chtěl jen podělit o svou radost, že může žít uprostřed nejvyspělejší civilizace, k jaké dosud lidstvo dospělo. Rád by byl znovu ujištěn o velkých věcech, které může dokázat. Tatínek však byl zaneprázdněný.

Trvalo to už delší dobu. Daniel nedokázal říct přesně, kdy k té proměně došlo. Tatínek se zdál být nervózní, uzavřený a na některé otázky jako by ani nechtěl odpovídat a dokonce snad jako by měl nějaké obavy. Daniel se jen dohadoval, z čeho to asi pramení. A měl podezření, že za to může Karla: tatínek se s ní tajně schází a je nešťastný.

O jedné věci nechtěl tatínek slyšet vůbec: o výpadku elektřiny, který Novou planetu postihl minulé pondělí. Všechny Danovy otázky anebo úvahy týkající se této události odbýval slovy: „Tím se už nebudeme zabývat,“ nebo „To už nechci řešit“ nebo „K tomu se už nevracej!“ On, který vždy podporoval Danielovu zvídavost a neznal žádná tabu ve věcech poznání.

* * *

Alexandr s Francescem se stali nejčastějšími Danovými hosty – otvíral jim svůj pokoj a vyprávěl jim všechno, úplně všechno hlavně o pohledu z planetární střechy. Alexandr přiznal, že jenom blufoval: věděl, že se mu nemůže podařit napojit na Danielovy prožitky – takové možnosti zatím nemá – to by mohl snad jedině někdo z Velkého centra – člověk nebo počítač.

„Co si myslíte o zóně odvrácených?“ zeptal se jednoho dne Daniel, aniž prozradil, že tam má bratry.

„Potřebujeme ji,“ měl jasno Francesco. „Stejně jako potřebujeme, aby v geologických vrstvách pod námi byly zásoby podzemní vody, a stejně jako potřebujeme, aby tam byly suroviny, s jejichž pomocí můžeme rozvíjet naši techniku, a stejně jako potřebujeme, aby fungovaly zákony elektromagnetismu a aby fotony dopadaly na naše solární panely. Tak přirozená a zároveň utajená má být její existence. Jestli ti můžu radit, nesnaž se o ní nic vědět. Jednou to tak stejně bude: že zóna odvrácených zmizí; úplně se oddělí.“

Daniel naprázdno polykal a snažil se předstírat, že je mu to lhostejné. Ve skutečnosti to bylo poprvé, co s nějakou Francescovou myšlenkou vysloveně nesouhlasil. Nikdy by si nemohl přát, aby jeho bratři zmizeli. Věděl, že teď už o jejich existenci nebude moci Francescovi ani Alexandrovi říct.

Ostatně o nich nevěděl nikdo: ani Ignác a Ben.

4.

Spolužáci, na rozdíl od Alexandra a Francesca, zatím nevěděli ani o tom, že Daniel už na planetární střeše opravdu byl. Dan totiž tušil, že by u nich s něčím takovým neuspěl – smáli by se mu, anebo by předstírali, že mu nevěří. S odhodláním nic jim neříct odcházel i ve čtvrtek do školy. Nakonec to ale nevydržel. Ignác se totiž šíleně vytahoval nějakým novým přístrojem, pomocí kterého se mohl vznášet (samozřejmě jenom virtuálně) všemi veřejně přístupnými prostorami Nové planety a tím pádem i úplně nahoře pod planetární střechou. Nejen Ben, ale dokonce i Orlando i všichni ostatní tím byli úplně unešení. To už Dan vydržet prostě nemohl. „No a? To je toho!“ vykřikl. „Já jsem byl s tatínkem až nahoře – z druhé strany střechy. Tam se ty nikdy nedostaneš! A nikdy jsi tam nebyl!“

Jenomže Ignác si s pravdou nedělal starosti: „Na planetární střeše? Tam jsem každý týden,“ ušklíbl se pohrdavě. „Kdykoliv se mi zachce.“

Daniel tušil, že nějaká taková reakce přijde, a myslel si, že je na ni připravený. Jenomže skutečnost byla horší než všechny jeho představy. Ignác nepokrytě lhal a ještě mu všichni pochlebovali. „Ty lžeš! Nikdy jsi tam nebyl!“

Ignác si však Dana už nevšímal. Chlubil se něčím dalším.

Daniel se přestal ovládat. Takovou nespravedlnost nedokázal snést. „Tak mi řekni, jak to tam vypadá!“ křičel klukům do hovoru. „No řekni mi to! Řekni!“ A když si ho Ignác nevšímal, škubl mu rukou: „Řekni!“

„Tak to jsi přehnal, kámo!“ rozčílil se Ignác a napřímil se.

Přišla Ester a jedině proto Dan nedostal pěstí. „Abych vám neresetovala mikročipy!“ pohrozila napůl výhružně a napůl žertem.

* * *

Dnes se měli naposledy vypravit za poznáním Staré planety. Vizualizace Město ve válce však byla zrušena. Prý byla příliš drastická a některé děti z ní měly šok. Místo toho jim Ester dala vybrat, který výlet si zopakují. „Moře!“ volali jeden přes druhého, téměř jedním hlasem. „My chceme k moři.“ Daniel se ale těšil na něco nového a z opakování byl otrávený.

Otrávený přišel i domů. Připadal si mezi spolužáky čím dál osamělejší. Byl to však zároveň právě pocit osamělosti, který mu připomínal jeho budoucí, byť dosud neznámé poslání.

„Tati!“ snažil se přihlásit k tatínkovi. Ten však byl nedostupný. Zato ho přijala maminka – přímo k sobě do pokoje – k jeho překvapení.

„Kde pořád jsi?“ obořila se na něj. „Vůbec za mnou nechodíš.“

„Já jsem nevěděl…“ nadechl se k odpovědi, ale… nedokázal ji doříct. Byla to přece maminka, která o jeho přítomnost nestála. Co by za to dal, kdyby s ní mohl být častěji. Anebo se snad mýlil? Maminka s ním chtěla být, ale on to nepoznal? Je to jeho chyba?

„Promiň,“ vrhl se k lehátku, na kterém pracovala. Její odmítavý pohled ho však vyvedl z omylu. „No, co, co?“ zadržela ho. „Snad bys sem nechtěl vlízt!?“

„Já jsem myslel…“

„Jo, ty jsi myslel?... Já jsem taky myslela. Myslela jsem, že se dožiju svý vlastní svobody. Že už za mýho života se osvobodíme. A ty bílkoviny a proteiny a cukry a tuky, co pro nás všechny programuju, už nebudou potřeba. Hovno! Vesmír je pro vás přednější než nesmrtelnost. A pro tvýho otce tuplem.“

Daniel ani moc neposlouchal. Viděl, že máma má ještě horší náladu než kdykoliv předtím. Že je ještě naštvanější. Dokonce si uvědomoval, že není naštvaná na něj. Uvědomoval si, že nejvíc je naštvaná sama na sebe – na svoje tělo, ve kterém musí žít.

„Říká ti něco virtuální superpolace? Spirituální kmitočet? Senzuální skenování? Neříká, viď. Nic o tom nevíš.“

Nevěděl. Přesněji: něco málo o tom zaslechl. Byly to pojmy z vědeckého bádání o možnosti přenesení všech podstatných mozkových funkcí do virtuální sítě Nové planety nebo do nějakých jiných, k tomu účelu teprve vyvinutých sítí. Tatínek říkal, že je to vědní obor teprve v začátcích. Že jsou to zatím jen dohady. Že se zatím žádnou lidskou myšlenku, pohnutku nebo emoci nepodařilo přenést do té míry, aby ze svého nového umístění vnímala sebe samu. A tím pádem že se o těch možnostech zatím nedá vůbec nic říct. Přišlo mu hrozně líto, že mu maminka vyčítá nevědomost, když si s tím nevědí rady ani nejlepší vědci. „Já za to přece nemůžu! Já tomu ještě nerozumím, mami!“

Až teď se na něj podívala s pochopením. „No jo, vždyť já vím, Dane.“ Najednou byla dojatá. „Myslela jsem, že se to stihne, víš. Že se toho dožiju – své vlastní nesmrtelnosti. Jenomže tahle pitomá civilizace má úplně jiný starosti. Rozkládá se. To, co se stalo minulý pondělí, byl jen začátek. Bude se to sypat víc a víc a jak se to budeme snažit udržet, nebudeme mít myšlenky na nic jinýho.“

Dan nechápal, z čeho maminka usuzuje, že je civilizace Nové planety v rozkladu. Vnímal jen, že je maminka nešťastná, zoufalá. Přistoupil až k ní, opřel se o její lehátko a rozplakal se. „Vždyť se to ještě může stihnout, mami. Nechci, abys umřela, mami.“

5.

Opět tady byl víkend – ten, kdy bratři neměli přijít. Daniel si zpřístupnil nejnovější mystifikační hry a s jejich pomocí se ho chystal nějak přežít. Už aby bylo za týden. Za týden mu snad Tadeáš prozradí víc.

Nepřestával myslet na matčino zoufalství. Usmyslel si dokonce, že až bude velký, otázku její nesmrtelnosti vyřeší. Možná právě to bude ona velká věc, ke které je určený. Radil se o tom s Francescem: jestli je něco takového možné. A Francesco připustil, že uvažovat o něčem jako přenesení celé naší mysli do virtuálního systému Nové planety opravdu má smysl. Alexandr však skepticky poznamenal, že by se sotva našel způsob zabezpečení, který by nikdo neprolomil. On, Alexandr, by tedy rozhodně prolomil každý. A to by znamenalo, že by se do takové mysli dostal a mohl by si ji přisvojit: být sám sebou a zároveň se stát i někým jiným.

„Na druhou stranu ale,“ nadchl se pro tu myšlenku Francescco, by se tím pádem mohly celé skupiny lidských bytostí domluvit a vytvořit mnohočetné vědomí – tedy plně se s ostatními sdílet.“

Daniela tyhle debaty hrozně bavily, přestože všemu nerozuměl. Oba jeho kamarádi se ve svých postojích tvářili naprosto suverénně a Dan se snažil nezůstat pozadu. „Takže to by pak někdo mohl být mužem a zároveň ženou,“ napadlo ho. „A jak by se vlastně potom rodily děti?“

„No, možná právě tak,“ zasmál se Francesco. „Sdílením mužské a ženské mysli by mohlo dojít ke vzniku úplně nové mysli, která by se od těch původních oddělila – a to by bylo jejich dítě.“

„A to dítě,“ rozvíjel myšlenku dál Daniel, „by muselo odejít a vyrůst normálně v těle a teprve až by bylo dospělé, mohlo by se vrátit.“

* * *

Průběžně také rozvíjeli projekt jejich vzájemné záměny. Znovu Danielovi vysvětlili, v čem taková záměna bude spočívat. Že totiž všechno, co o světě a svém okolí víme, jsou vlastně fyzikálně zprostředkované informace. Ve skutečnosti přímo žádný objekt neznáme – známe jenom jeho projevy – to, jak odráží nebo vydává světlo, jaké vydává zvuky, jaké vlnění… „No, a pokud například nějaký objekt A zaměníme za objekt B,“ rozpovídal se Francesco, „ale zároveň všechny informace vycházející ven budou pořád takové, jako by šlo o objekt A, bude to pro vnější svět i nadále objekt A. Je dokonce otázka, jestli se tím z B opravdu nestane A. Žádnou jinou možnost ověření identity totiž nemáme.“

„No, a v našem případě budeme tři,“ dodával hned Alex, „A, B a C. Budeme uvnitř a podle předpokladu zůstaneme sami sebou, navenek však budou vycházet informace, jako by každý z nás byl někdo jiný. Francesco v tvojí roli, v místě, kde normálně bydlíš, bude samozřejmě pořád Francesco – bude mít Francescovu paměť, Francescovy myšlenky… alespoň si to myslíme. Ale navenek bude Danielem. A já zase budu navenek Francescem. A takhle se celý Nový planetě vysmějeme do ksichtu!“ ulevil si na závěr Alex a jeho masité tváře se spokojeně otřásly.

Daniel přešel jeho poslední výkřik mlčením. Tatínek přece říkal, že Nová planeta je nejvyspělejší civilizací, k jaké lidstvo dospělo. Nechtěl se jí vysmívat a už vůbec ne do ksichtu. Maminka si na Novou planetu taky stěžovala a teď o ní nehezky mluvil i Alex. Co proti ní všichni mají?

6.

Tatínek ho k sobě pustil až v pátek. Od jejich cesty do Centra vesmírných studií uplynuly právě dva týdny. Danielovi připadaly jako celá věčnost. Bylo to už tak dávno… „Kdy se tam zase podíváme?“ odvážil se zeptat. Nestýskalo se mu jen po samotném pohledu do vesmíru; po oněch nepopsatelných pocitech, které se ho tam nahoře zmocnily. Stýskalo se mu také po chvílích, kdy tatínek dýchal a žil hlavně pro něj; kdy byli opravdu spolu.

„Bojím se, že na to můžeme zapomenout,“ řekl tatínek a smutek v jeho hlase hasil veškeré naděje. „Cesty na planetární střechu byly až do odvolání zrušeny. Pro všechny bez výjimky – i pro badatele. Měli jsme neuvěřitelné štěstí.“

„Zrušeny?“ polekal se Dan. „Takže se tam nedostanu už nikdy?“

„To nevím. Někdy snad ještě jo. Ale i kdyby ten zákaz nepřišel, sotva by ses tam dostal ještě jednou, dokud by ses nestal badatelem v Centru. Ani my tam nechodíme častěji než jednou za mnoho let. Jsem moc rád, že jsem tam s tebou mohl být.“

„Já jsem taky rád.“ Po chvíli ho něco napadlo: „Myslíš, že se s naší Novou planetou děje něco nesprávného?“

Tatínek si k němu překvapeně dřepnul a přitáhl ho k sobě. Dan se v jeho objetí celý ztratil. Slyšel tatínkův laskavý šepot: „Jak tě to napadlo? Kdo ti co říkal?“

„Maminka říkala, že se to bude sypat.“

„Maminka?“ Tatínek sebou škubl. I přes oblečení Dan cítil, jak z tatínkova těla zmizel klid. Byl to ale jen okamžik. „Víš přece, jaká je. Nemůžeš ji brát vždycky vážně. Byla asi zrovna naštvaná a…“

„A mohlo by se podařit, že by nemusela umřít?“

„Danieli… kdyby se něco takového podařilo, tak já budu ten nejšťastnější člověk, protože to by znamenalo, že s tebou mohu zůstat pořád… pořád.“ Tatínkův stisk sílil. Daniel tušil, že přímou odpověď na svou otázku nedostane. A opravdu: po dlouhém mlčení tatínek už jenom řekl: „Nikdy nezapomenu na předminulý týden. Ani ty na něj nikdy nezapomeň.“

* * *

V Danielovi zůstal zvláštní smutek. Jako by se s ním tatínek loučil?

Nedovedl si srovnat v hlavě, že spolu byli tam nahoře a teď už se tam nedá dostat.

Cestou od tatínka zabrousil ke Karliným dveřím. Sám pro sebe si říkal, že za ní v žádném případě nepůjde – jenom se prostě podívá k jejím dveřím. Ale když tam pak stál, pocítil neodolatelnou potřebu ujistit se, že bráchové zítra přijdou. A že mu o svém příchodu řeknou. Stávalo se totiž, že některé týdny bratři sice přišli, ale v tichosti se pak opět vytratili a ani se s ním nesetkali. Pravda: ani jeho pokaždé nenapadlo jít za nimi. Tentokrát však měl k setkání důvod. Jestliže bude planetární střecha uzavřena, je zřejmě to, o čem mluvil v náznacích Tadeáš, jedinou další příležitostí něco prožít.

Právě se rozmýšlel, jestli má vejít anebo alespoň zaťukat, když se dveře samy otevřely. Karla stála na konci dlouhé chodby. Všimla si, jak se lekl, a usmála se: „Myslíš, že když mám výhrady k našemu životnímu stylu, znamená to, že nepoužívám moderní techniku? Proč tady už dvě minuty okouníš?“

„Přišel jsem… chtěl jsem se zeptat,“ koktal zmateně, „jestli zítra bráchové přijdou.“

„Přicházejí pokaždé, když přijít mohou,“ přestala se Karla usmívat. Stála od Dana dost daleko, ale zdálo se, že má ve tváři už zase ten lehce vyčítavý výraz: totiž vyčítavý ne vůči němu osobně, ale vůči celé Nové planetě. A teď právě mu došlo; vzpomněl si, že Karla se schází s tatínkem a je možná příčinou toho, že je poslední dobou tatínek takový divný. „A tenhle víkend přijít mohou,“ dodala Karla tónem, ze kterého bylo jasné, co si o tom všem myslí: že totiž celé to omezení je nespravedlivé a nesprávné.

„Děkuju,“ špitl Dan a měl se k odchodu.

„Nechtěl jsi jít dál?“ zeptala se ho.

„Ne, nechtěl. Nashledanou.“

„Řeknu jim, aby ti dali vědět, až tady budou,“ zavolala za ním. „Nebo pro tebe rovnou zajdu.“

„Děkuju,“ zopakoval upřímněji než předtím.

7.

Jedna z nových mystifikačních her Dana pohltila. Souvisela s výukovým programem fyziky. Daniel v ní mohl zapojovat celé soustavy vodních kanálů a mlýnků, mohl vytvářet nádrže a pak je vypouštět a nechat se nést proudem a pozorovat jeho sílu. Zjistil, že málo vody padající z velké výšky dokáže totéž co hodně vody padající z malé výšky. Zjistil, že nikdy se samotnou silou vody nepodaří nahoru přečerpat tolik jí samé, kolik jí steklo dolů – velká část energie se vždy někde ztratí. Viděl také, že v zatáčkách se vodní hladina zvedá při vnější straně a někdy dokonce vyšplouchne přes ohradník. A vodou rozmetal nepřátelské vojsko – takovou mohla mít sílu. Hrál si s virtuální vodou v labyrintu virtuálních kanálů až do večera, kdy se unavený a pořád ještě rozrušený vším, co během dne slyšel a na co se při hře snažil zapomenout, svalil na postel. Jenomže všechno se hned vrátilo v plné síle: opět tu byla ustaraná, obavu zračící tatínkova tvář – tvář přece jen stárnoucího muže, který jako by najednou nevěděl, kudy dál. A maminčina naštvaná tvář, překrývající strach z vlastní smrtelnosti. Vzpomněl si, že jí slíbil, že se v dospělosti bude zabývat nesmrtelností. Raději než vesmírem? Lekl se, protože tatínek by byl z takového rozhodnutí smutný. Bude se tedy muset zabývat obojím.

* * *

K ránu nemohl dospat, převaloval se, potil a nakonec si pustil dědečka – ne na usínání, ale protože se mu po něm zastesklo. „Víš, že už nebudeme smět na planetární střechu?“ vychrlil na něj hned to, co ho nejvíc trápilo.

„Ale co bychom tam dělali?“ podivil se dědeček bez dlouhého přemýšlení. „My přece na střechu nepatříme. Místo pro naši civilizaci je tady: pod ní. Je to náš domov, který kdysi vytvořili naši prozíraví předci. Tady jsme v bezpečí. Danečku, měl bys ale ještě spát. Jestli chceš, povím ti příběh o prvním letu za hranici…“

„Ne, dědečku, ten už jsi mi vyprávěl mockrát.“

Dědeček se zarazil a Dan si pomyslel, že teď se dalo poznat, že je dědeček jen naprogramovaný. Ano, teď by to poznal i někdo, kdo by nevěděl, že je dávno mrtvý. Mezitím se dědeček vzpamatoval a pokračoval: „Tak dobře. Povím ti něco jiného. Povím ti o prvních obyvatelích Nové planety: Kdo se tady rozhodl usadit, musel opustit všechno, v čem do té doby žil: svoje město, domov, zahradu, domácí zvířata, povolání a často i příbuzné a kamarády…“

Daniel pochyboval, že by dědeček mohl znát nějaký úplně nový příběh, který ještě nevyprávěl. Nechal ho však mluvit. Dědečkův hlas byl uklidňující.

* * *

Když se Dan znovu probudil, nepamatoval si z příběhu nic. Dokonce si nebyl jistý, jestli ho vůbec slyšel. Bylo už dopoledne a místnost zaplnil rozbřesk – přesněji vizualizace rozbřesku v zábavním parku plném neuvěřitelných atrakcí – Danielův oblíbený sobotní program. Vtom se ozvalo zaklepání.

Karla, blesklo Danovi hlavou a vyskočil z postele. Tak na něj nezapomněli. Rychle vypnul program a běžel ke dveřím. Otevřel. Za dveřmi však stáli Áron a Tadeáš.

Jejich fyzická přítomnost v těchto místech byla tak nepatřičná, že Dan mimoděk couvnul.

Tadeáš se rozhlédl, jako by si byl vědom, že dělá něco nepatřičného, a přiškrceným hlasem zachrčel: „Nazdar, Dane. Můžeme dál?“

Dan si nebyl jistý, jestli by nepřekročil nějaký zákaz. Pohyb navrátilců ze zóny odvrácených byl v zóně vyvolených omezený. Na druhou stranu však byl šťastný, že za ním bratři přišli, a nechtěl dát najevo nadřazenost, jíž by je mohl podráždit. „Jo, tak jo.“

Oba vešli a dokonce Áron proti svému zvyku zvedl hlavu a rozhlédl se kolem. Dan pocítil zápach. Ne silný, ale nepříjemný a všudypřítomný – zvláštní fyzický zápach provázející hlavně Árona. Dan by byl klidnější, kdyby s bratry přišel i Ruben. Ruben uměl vždycky všechno usmířit. „A Ruben nepřijde?“ odhodlal se k otázce.

Tadeáš s Áronem si mezitím sedli do nízkých křesílek. „Nemůže,“ přisvědčil Tadeáš a podíval se na Dana skoro omluvně. Tadeášova tvář byla pořád ještě velmi mladá; byla to tvář kluka. Kluka, se kterým si Dan, když byl úplně malý, hrál. „Má důležitou práci,“ dodal Tadeáš.

„Práci na raketodromu,“ ušklíbl se Áron, jako by si o raketodromu nemyslel nic dobrého.

„Takže nepřijde vůbec?“ zalitoval Daniel a zároveň se těšil, jak se Rubena příště na všechno přeptá.

„Tentokrát ne.“

Nastalo rozpačité ticho. Áron se podíval po Tadeášovi – čekal, že on začne.

A Tadeáš začal: „Pamatuješ, jak jsem ti minule říkal, že pro tebe budeme mít něco úžasnýho? Něco, co se vyrovná i té tvé cestě na planetární střechu. A možná ji to dokonce překoná?“

Jak by se nepamatoval. Poslední dva týdny nemyslel na nic jiného. „Pamatuju,“ přikývl.

„No tak já už jsem to všechno ověřil a vymyslel. Ale vážně o tom nesmíš nikomu říct. Ani tátovi a mámě. Nikomu. Ani Karle. Proto jsme přišli až sem.“

Daniel s něčím takovým počítal. Přesto se cítil zaskočený, že bude vědět něco tak tajného. Co se týkalo utajení, nebyl si sám sebou úplně jistý.

„Bude mlčet jako mrtvej, že jo!“ uchechtl se Áron.

„Vím, že bude mlčet,“ potvrdil Tadeáš. „Protože to, co za to dostane, bude stát za to.“

Tak kdy už mu prozradí víc? Dan skoro nedýchal napětím.

„Víš přece, kde pracuju,“ šel Tadeáš konečně k věci.

Dan přemýšlel. Kde že to Tadeáš pracuje? Ale ano, přece: „Ve vesmírném pohřebišti,“ vykřikl nahlas.

„Přesně. Ve vesmírném pohřebišti. Takže dělám pohřby. Ale ne ze strany vyvolených. Tam se akorát kecá v obřadní síni. Tam já nejsem. I když jsem blízko. Jsem na druhé straně – v zóně odvrácených. A tam se starám o mrtvé.“

Daniel nechápal a nahánělo mu to hrůzu. Jak se někdo může starat o mrtvé? Copak mrtví něco potřebují? „A… co s nimi, s těmi mrtvými, děláš?“

„Posílá je do vesmíru,“ dovysvětlil Áron.

„Jo. Přesně tak. Starám se o to, aby se jejich tělo dostalo do vesmíru. Je na to takové úžasné důmyslné zařízení. Hrozně dlouhej vystřelovací tunel. Takovým tunelem se tělo rozjede a vyletí pryč a rozpadne se v kosmu. Máme různý tunely a můžeme jich naprogramovat, kolik chceme – kolik v nich bude zatáček a houpáků a jaká bude výsledná rychlost. A protože hlavně dřív si některý rodiny přály, aby jejich zemřelí zůstali na zemi, ale zároveň se nechtěly zříct vesmírnýho pohřbu, můžeme to naprogramovat i tak, že tělo vyletí třeba několik set metrů nad planetární střechu nebo taky jen několik metrů, potom se spustí antigravitační vývěva a tělo se zase snese zpátky do tunelu.“

Daniel se zájmem poslouchal, ale pořád nechápal, jak to všechno souvisí s tou úžasnou věcí, kterou má prožít.

„No a mě napadlo,“ pokračoval Tadeáš, „nejdřív to byl jen nápad, ale teď už jsem si ověřil, že je to možný a hlavně bezpečný, že tě takhle pošleme. Naprogramujeme nějakej úžasnej tunel se spoustou zatáček a pošleme tě i kousek nahoru – jenom kolik si řekneš – a pak tě necháme pomalu spustit zase zpátky. Takže nejen že budeš na planetární střeše: ty budeš dokonce nad ní.“

„Aha.“ Daniel přemýšlel. Určitě by bylo úžasné takhle se proletět, to jistě. Ale zdálo se mu to přece jen dost odvážné a složité. „A jak bych se k vám dostal?“

„Myslíš do zóny odvrácených,“ opáčil Áron.

Tak to zase úplně nemyslel. Nedošlo mu, že by se musel dostat dokonce do zóny odvrácených. „Do zóny odvrácených? Tam bych musel?“ užasl. Jestliže by byl takový výlet spojený s návštěvou v zóně odvrácených, zajímalo ho to tím víc. „A to by šlo?“

„Normálně to nejde. Vůbec to nejde,“ zdůraznil Tadeáš. „Proto jsem si to potřeboval promyslet. Až jsem přišel na způsob, jak tě tam dostat. Dokonce na dva způsoby. První: že půjdeš normálně s námi a s jedním z nás se vyměníš. Jsi náš poloviční bratr, takže budeš mít docela velkou shodu biometrických údajů. Trochu tomu ještě pomůžeme. Jeden z nás zůstane v zóně odvrácených.“

„Třeba já,“ přerušil ho Áron.

„Třeba Áron. Vyřízneme mu z kůže mikročip, kterej dáme pod kůži tobě.“

„Pod kůži? Nebude to bolet?“ lekl se Dan.

„Víš, co je to mikročip? Je to jako píchnutí jehlou.“

Dan se podíval na Árona. Nebylo mu příjemné, že by Áronovi kvůli němu něco vyřezávali z kůže. A ještě méně příjemné mu bylo, že by to pak vpravili do něj: kousek Árona. „A ta druhá možnost?“

„Druhá možnost je ta, že tě zaeviduju jako mrtvýho.“

„To jde?“

„Jde. Jeden kamarád od nás se do toho vašeho systému naboural.“

První, co Dana napadlo, že by se takové věci neměly dít. Nemělo by být možné nabourat se do systému mrtvých. A už vůbec ne ze zóny odvrácených. Na druhou stranu se mu tahle cesta zdála pro něj pohodlnější. Pak ho napadlo ještě něco: „Jak se vlastně… jak se…“ Přemýšlel, jak to říct, aby se bráchové neurazili. „Když někdo umře v zóně odvrácených, tak se pohřbívá taky tím tunelem?“

„Taky,“ přitakal Áron. „V tom jediném jsme si rovni,“ zasmál se ironicky. „V pohřbu. Bohužel. Až po smrti.“

„Někdo se může dát pohřbít i zaživa,“ utrousil Áron a jeho neoholenou tváří projelo cosi zlověstného. Dan ho měl rád nejméně z bratrů.

„Nech toho!“ obořil se na něj dokonce Tadeáš. Zdál se být opravdu rozčilený. „Přišli jsme tady bráškovi představit náš dárek k jeho dvanáctým narozeninám, tak si nech tyhle morbidní poznámky.“ Obrátil se zpátky na Dana: „Co tomu říkáš?“

Dan nevěděl. Bylo toho na něj moc. Nebyl si jistý, jestli by se nedopustil něčeho hodně zakázaného. Trochu se i bál. „A je to tedy jistý, že by to šlo? A že by se mi nic nestalo?“ Litoval, že tu není Ruben. Na Rubena by dal.

„Proboha, Dane,“ vykřikl Tadeáš. „Jsem tvůj bratr, ne? Přece bych tě nenavezl do něčeho, čím bych si nebyl jistý. Má to být dárek. Zábava. Chci, aby sis to užil, ne aby ses obával.“

„A můžu se zeptat ještě Rubena?“

„No jasně. Příště se ho zeptáš. Stejně by to šlo nejdřív až za měsíc.“

8.

Tolik se na bratry těšil a nakonec se mu ulevilo, když odešli. Čekal něco jednoduššího. Něco méně zakázaného. Dostat se do zóny odvrácených, navíc jako mrtvý, anebo s kouskem Árona v těle… Lákalo ho to, ale i děsilo. Bratři mu před odchodem vysvětlili, že k tomu, aby ho mohli naprogramovat jako mrtvého, budou stejně potřebovat kousek jeho tkáně. Píchnou ho jehlou – opravdu jen malinko.

Mrzelo ho, že bratry asi zklamal, když hned neprojevil nadšení. Bylo od nich hezké, že na něj takhle mysleli. A proletět se nad Novou planetou mohlo být úžasné. Dan se ale přistihl, že ještě víc by se těšil na ten tunel se spoustou zatáček.

Po chvíli si uvědomil, že z dostatečné výšky nad střechou by možná viděl i přes její okraj – do míst, kde už to není Nová planeta. Hned se té myšlenky lekl, protože tatínek mu přece kladl na srdce, aby tenhle pohled ze svého myšlení úplně vyloučil. Ta místa neměla patřit do jejich časoprostoru. Zdálo se mu, že tím už by porušil příliš mnoho zákazů. Rozhodl se, že se nenechá vypustit vysoko, ale jen několik metrů. Jen se projede tunelem. Poprosí Tadeáše, aby mu naprogramoval hodně zatáček a houpáků a aby tunel udělal co nejdelší.

Jakmile se takto rozhodl, ulevilo se mu. A začal se doopravdy těšit. Byl dokonce rád, že se těší – nejen kvůli sobě, ale také kvůli bratrům – že nebude vypadat jako nevděčný a neskromný.

Horší bylo, že si o tom, co ho čeká, nemohl s nikým povídat. Tatínka by se přitom mohl vyptat na zónu odvrácených – jak to tam doopravdy chodí. A na vesmírné pohřbívání. S Francescem a Alexandrem by zase mohl uvažovat o možnostech utajených záměn mezi oběma zónami. Jestli by to, co plánovali udělat v zóně vyvolených, bylo možné vymyslet i pro takovouto záměnu.

Nezbylo mu však, než si informace o zóně odvrácených hledat sám. Nebylo jich mnoho a denní program ho navíc vyzval, aby se neprodleně vypravil do nedaleké pohybárny. Úplně zapomněl, že tam dnes má jít. Šel ale rád.

* * *

K zóně odvrácených se vrátil zase až v podvečer. Zjistil, že její základy se vytvářely stovky let. Přestože všichni, kdo nastoupili na Novou planetu v oněch bouřlivých dobách, kdy se tehdejší svět zmítal ve válkách, byli vlastně vyvolení, postupem času se mezi obyvateli začaly vytvářet rozdíly. Část obyvatel tíhla k fyzické práci spíš než k vědeckému a technologickému bádání. Vytvořily se celé kolonie obyvatel, kteří svou práci nejen nechtěli, ale ani nemohli vykonávat ze svých domovů. Museli se za ní přemisťovat a tím pádem se příliš nesžili s nově vznikající bezkontaktní civilizací. Začínalo být jasné, že obě skupiny jsou spolu navzájem neslučitelné, ačkoliv pro sebe zároveň nepostradatelné. Asi před dvěma sty lety se rozhodl tehdejší šéf Velkého centra Laurence Moore – poslední jmenovitý šéf – obě skupiny zcela oddělit. Došlo k tomu v letech 554 až 561. Všechny technické vymoženosti, léčebné metody, virtuální technologie… měly být zachovány pro obě skupiny. Přesto v nově oddělené zóně vypuklo o deset let později povstání, v jehož čele stanul Peter Frank – muž, který učinil několik objevů ve výzkumu lidského genomu, který však do nově oddělené zóny, kam ani nepatřil, dobrovolně odešel. To on své povstání nazval vzpourou odvrácených a celý boj bojem odvrácených proti vyvoleným. Povstání však nezískalo podporu a Peter Frank s hrstkou svých věrných spáchali sebevraždu. Jeho pojmenování zón se však vžilo a používá se dodnes.

Po potlačení povstání se Velké centrum, tehdy vedené Laurencem Moorem, nyní už složené vždy jen z anonymní skupiny lidí, rozhodlo rozdělit zónu odvrácených na mnoho ne zcela oddělených, ale navzájem alespoň částečně izolovaných podzón. Stále platí, že obyvatelé zóny odvrácených mají k dispozici všechny vymoženosti Nové planety a jsou tedy jejími plnoprávnými občany. Rozhodnutí o vytvoření zón lze chápat jako kolektivní a bylo učiněno v zájmu přežití celé Nové planety. Pomocí genetického plánování je v zóně odvrácených umožněna jen reprodukce směřující k rození dobře přizpůsobených jedinců.

Tomu Daniel úplně nerozuměl a usmyslel si, že to později probere s tatínkem.

Bohužel ještě v minulém desetiletí, studoval dál, se vyskytovaly i v zóně vyvolených ojedinělé případy porušování genetické kázně, kdy jedinci patřící do zóny vyvolených dali život potomkům, kteří z genetického hlediska do zóny vyvolených nepatří. Z humanitárních důvodů jsou těmto jedincům, kteří byli vždy s dovršením patnácti let přesunuti do zóny odvrácených, dosud umožněny návštěvy ze zóny odvrácených v zóně vyvolených. Je už však jasné, že přemístění těchto neadaptovaných potomků obyvatel zóny vyvolených narušilo genetickou adaptaci v zóně odvrácených. O mnoho let se tím prodlouží konečné přizpůsobení zóny odvrácených. Z hlediska plánování budoucnosti pokročilé civilizace na Nové planetě se tak jednoznačně jednalo o chybu s dalekosáhlými důsledky.

Daniel pomyslel na bratry. Ne, nedokázal na ně pohlížet jako na chybu. Jako na jakýsi omyl; něco špatného. Jeho bratři byli normální lidé – s náladami, myšlením, pocity… Začal se o ně trochu bát. Zároveň si uvědomil, že kdo tuhle možnost nemá, kdo nikoho ze zóny odvrácených nikdy nepoznal, bude s tím vším zřejmě souhlasit. Jako Francesco. Danovi opět došla jeho vlastní jedinečnost: odlišuje se nejen v tom, že si usmyslel něco velkého dokázat, ale i v tom, že má bratry, jaké skoro nikdo jiný nemá. A teď se před ním dokonce otevřela možnost do zóny odvrácených se podívat.

9.

„Tati, myslíš, že by se mohlo stát, že by k nám bráchové už nemohli?“ zeptal se tatínka, když ho o několik dní později konečně zastihl. Ustaranost z tatínkovy tváře nezmizela a byl dokonce neoholený. V blízkosti brady se lesklo několik stříbrných vousů.

„Jestli by se to mohlo stát?“ upřel tatínek na Dana znavené oči. Vypadalo to, jako by myslel na něco jiného. Nakonec odpověděl: „V nejbližší době to snad nehrozí. Ale… jak tě to napadlo?“

„Četl jsem, že teď by se už nemohli narodit.“

„To máš pravdu: teď už ne,“ povzdechl si tatínek. „Ale narodili se. Takže jsou. Nemá cenu uvažovat, co by, kdyby.“

„A kdyby sem už nemohli, byl bys smutný?“

Tatínek se opět tak utrápeně zamyslel. „Byl. Byl bych smutný. Jsou to přece mí synové.“ Pak jako by nabral novou sílu. Napřímil se a pokračoval: „Ale na druhou stranu: musíme respektovat zákony naší Nové planety.“

„I když jsou nespravedlivé?“

„Nevím, jestli jsou nespravedlivé. Vůči někomu možná. Možná se to tak může zdát. Jenomže civilizace Nové planety má omezený prostor. Náš domov je velmi malý, a abychom tu mohli šťastně a úspěšně žít, musíme respektovat i přísné zákony. Jinak by se všechno zhroutilo. A my zatím nemáme a nějakou dobu ještě nebudeme mít kam odejít.“

Danovi blesklo hlavou, proč tedy tatínek nechal přijít na svět nevyvolené potomky, když je zároveň přesvědčený, že zákony Nové planety je třeba dodržovat. Nahlas se ale něco takového neodvážil říct a navíc hned sám pro sebe nalezl odpověď: to přece Karla. Ta za to může. Dělá si, co chce. Žije úplně jinak, vaří jiné jídlo, dodržuje podivné zvyky… Dan ji za to neodsuzoval. I jemu se u ní někdy líbilo a v posledních týdnech čím dál víc. Karla ho podivně přitahovala. Zároveň jí ale v duchu vyčítal, že tatínka zatáhla do něčeho, co neodpovídalo jeho přesvědčení. Protože tatínek byl slavný astrofyzik – vědec pracující pro budoucnost všech.

Vytvořila se mezi nimi jakási propast. Zadumaný a utrápený tatínek, nejspíš zatajující skutečnou příčinu svých obav, a neupřímný, přetvařující se Daniel, předstírající, že se ptá na zónu odvrácených z pouhé zvědavosti, zatímco ve skutečnosti rovněž cosi tajil. Danielovi se zdálo, že přece tatínek na něm musí všechno poznat. A jistě by i poznal, kdyby nebyl příliš zaměstnaný tím, co trápilo jeho. Daniel toužil tatínka obejmout. Udělal by to, kdyby se necítil vinen. „Já už půjdu,“ špitl po chvíli. Tatínek se už od něj stejně odvracel – směřoval zpátky ke své práci. „Dobře, Dane. Zase přijď.“

Jenže celý další týden nebylo kdy přijít. Danovi připadalo, jako by se jejich společný výlet do Centra vesmírných pozorování odehrál v úplně jiném čase. Období, kdy všechno, co se na Nové planetě dělo, bylo úžasné a správné a Dan se toho cítil být hrdým účastníkem, skončilo. Mnohé z toho, čemu předtím beze zbytku věřil, bylo zpochybněno. Přestože to byly teprve dvanácté narozeniny, které na planetární střeše oslavil, jako by jimi skončilo dětství.

10.

O výletu do zóny odvrácených a o sklouznutí tunelem zesnulých začal uvažovat jako o hotové věci. Uvědomil si však několik technických drobností: jak se vlastně dostane zpátky do zóny vyvolených, když do zóny odvrácených půjde jako mrtvý? Tahle otázka mu nedala spát. Možná, že ji Tadeáš podcenil. Možná to nakonec vůbec nepůjde. Jenomže Dan už teď chtěl, aby to šlo. Vysloveně se těšil.

Přemýšlel také o tom, jak utají svůj odchod. Co když se mezitím přijde na to, že zmizel? Pak ho ale napadla spásná myšlenka: přece Francesco nebo Alex. Až odejde do zóny odvrácených, nastane ideální příležitost vyzkoušet virtuální substituci. Fyzicky tady bude Francesco, ale z vnějšího pohledu to bude nadále Daniel. Akorát že on nenahradí Francesca, uvědomil si. Snad si s tím Francesco poradí.

A Francesco se opravdu tvářil, že si s tím poradí. „Jak dlouho budeš pryč?“ zeptal se suverénně. Daniel se zarazil. Vůbec netušil. A cíl své cesty nesměl prozradit. Bude to jen pár hodin? Proklouzne do zóny odvrácených, sklouzne se a za chvíli bude zpátky? Anebo tam bude třeba celý den? Zvědavost mu velela pořádně si zónu odvrácených prohlédnout, když už se tam dostane. „Já myslím, že asi půl dne? Deset hodin?“ Spíš to byla otázka než odpověď.

„Tak to je v pohodě,“ zajásal Francesco. „Dohodnu se s Alexem, že na půlku času zaskočí u mě a zbývající půlky si nikdo nevšimne. Tak paráda. Úplně ideální!“ pochvaloval si Francesco, zjevně natěšený na první experiment s virtuální substitucí.

* * *

V sobotu bratři znovu zaklepali u Danielových dveří. Jaké však bylo jeho zklamání, když s nimi Ruben opět nebyl. „A Ruben?“ zeptal se hned.

„Ruben zase nemůže. Má hrozně práce. Samotné nás to mrzí – víme, že by ti hodně věcí vysvětlil líp.“

Celé dva týdny Daniel spřádal plány, na co se bratrů zeptá. Ale teď, když tu oba opět fyzicky byli, mu slova drhla v hrdle. Fyzická přítomnost Tadeáše a Árona u něj v pokoji byla čímsi tísnivá.

„Takže už příště. Víš to?“ zeptal se Tadeáš.

„A to se s vámi mezitím nemůžu vidět?“ obával se Dan. Dovedl si představit, co otázek mu v hlavě zase vyvstane a nebude koho se ptát. A jestli pak bratři rovnou přijdou a společně půjdou…

„Vidět nás?“ ušklíbl se Áron. „A jak?“

„A nemohl by za týden přijít Ruben – když se sem teď dvakrát nedostal?“ napadlo Dana.

„Ne, nemohl. Určitě ne. My jsme si tyhle zákazy nevymysleli,“ bránil se Tadeáš. „Pamatuješ, jak jsem byl dva měsíce nemocnej? Tehdy jsem sem taky nesměl. Bez náhrady.“

„Nemáš nárok,“ šeptl Áron spíš jen pro sebe. Jeho tváře se mastně leskly a dlouhé vlasy vypadaly dnes ještě zanedbaněji než jindy.

„Hele, musíme to rychle dohodnout,“ spěchal Tadeáš. „Musíš pak na chvíli přijít za námi ke Karle – aby jí to nebylo divný. Tam už ale o tomhle mluvit nebudeme. Jasný!?“

Daniel se trochu vzpamatoval a vzpomněl si, co ho nejvíc trápilo: „Jak se ale dostanu zpátky, když budu jako mrtvej? Já myslím, že to už bych se zpátky nedostal, ne?“

Oběma bratrům úplně ztuhly rysy. Podívali se po sobě a chvíli ani jeden nevěděl, co říct. Na Tadeášově čele se dokonce objevila kapička potu. „To by přece neměl být problém,“ vypravil ze sebe konečně. „Co myslíš, Árone, mohl by to být problém?“

„Že by mrtví nemohli zpátky?“ přemýšlel Áron a bylo na něm vidět, jak ho to obtěžuje. „To sis měl, brácho, zjistit.“

Dan posmutněl. Viděl, jak se mu představa cesty do zóny odvrácených hroutí. „Takže to nepůjde? Není to jistý?“

„No tak máme ještě druhou možnost, ne?“ vzpamatoval se Tadeáš. „Vezmeš si mikročip jednoho z nás. A možná zrovna Rubena – jestli zase nebude moct.“

Mít v těle Rubenův mikročip Danielovi tolik nevadilo. Rubenovi důvěřoval. Akorát ho mrzelo, že by pak nemohl jít rovnou s ním. „Ale tam u toho tunelu by byl?“ ujišťoval se. „Chci, aby tam byl.“

„Jo, tam by snad mohl být.“

„Snad?“ Daniel cítil, že tohle je pro něj nepřekročitelná mez. Prostě: Ruben tam musí být. „Jestli mi neslíbíte, že tam bude, tak nikam nejdu!“ řekl rozhodně.

Bratři se po sobě podívali vylekaně. „Jó, bude tam. Stopro!“ zabručel Áron.

„No jasně,“ přidal se Tadeáš. „On tam bude chtít být. Má tě moc rád. I teď mi říkal, jak ho mrzí, že se s tebou zase neuvidí. Bude tam!“

Dan se necítil dobře. Měl pocit, že se mu špatně dýchá – bratři jako by zaplnili celý jeho prostor a vydýchali ho – byl zatlačený do kouta. Ještě se musel dovědět to hlavní: jak se to tedy provede. Myslel na to tak naléhavě, že to Tadeáš asi vycítil: „No ale pojďme k tomu hlavnímu, brácho,“ řekl. „Za dva týdny přijdeme s Áronem jako obvykle. Ruben zůstane tam, protože Ruben budeš vlastně ty. Takže my přijdeme v sobotu ráno – což je doba, kdy v naší zóně začíná noc.“

No jo, uvědomil si Dan. Na to v uplynulých dnech vůbec nepomyslel: že v zóně odvrácených je posunutý čas.

Tadeáš pokračoval: „Řekneme mámě, že se musíme brzo vrátit. Brzo, to znamená hned v sobotu po poledni. A potom si dáme sraz venku u výtahu. Přesně v jednu. Ruben na nás bude čekat v naší zóně. Celý to nebude trvat víc než několik hodin, takže do večera budeš zpátky. Do vašeho večera – u nás tou dobou bude ráno. Bude to vypadat, že teprve přichází Ruben. Přijdeš, nikomu nic neřekneš. Nikdy. Bude to jenom mezi náma. Dane, já na tebe spoléhám.“

Dana však trápilo něco jiného: „A to budu v zóně odvrá… ve vaší zóně jenom v noci? Takže tam budou všichni spát?“

„Nikdy nespí všichni. Ale zase: možná to tak bude lepší. Čím míň lidí nás uvidí, tím líp. A hlavně: nad planetární střechou bude tou dobou den. Protože váš čas je skutečný, takže až vyletíš nad střechu, všechno krásně uvidíš.“

Bratři se měli k odchodu. „Máma na nás čeká. Vážně musíme jít. Hele, brácho, co je?“ všiml si Tadeáš Danielových rozpaků. Přiskočil k němu a plácl ho po zádech: „Snad by ses nebál? Bude to super, uvidíš.“

„Jasně, brácho,“ zamumlal dokonce Áron. A také k Danovi přistoupil. Dan ucítil zápach z jeho úst.

11.

Karla se zdála být naštvaná. Anebo jen rozčilená? Dan nakoukl do dveří asi hodinu poté, co od něj odešli Áron a Tadeáš. Karla chodila kolem stolu a něco vykládala. Když uviděla Dana, zarazila se. „Mohl bys, prosím tě, přijít později?“ zatvářila se tak omluvně, že Dan hned uvěřil naléhavosti jejích důvodů. „Nezlob se, prosím tě,“ pokračovala ještě laskavěji. „Deset minut. Jen něco probereme. Moc ráda tě pak uvidím.“

„Tak jo,“ špitl a sklonil hlavu. Přestože Karle věřil a chtěl jí vyhovět, zaplavil ho smutek a stud.

U sebe v pokoji se schoulil na posteli. Pouhou myšlenkou se mu podařilo spustit virtuální balon. Ležel schoulený na dně koše a balon ho unášel nad cizí krajinu neznámo kam. Karla říkala deset minut, on však čas nesledoval. Nikam už jít nechtěl. Zdálo se mu, že ani nemá kam.

Náhle Danovi kdosi sáhl na rameno. „Danečku! Dane! Nezlob se. Odpusť mi to. Pojď mezi nás.“

Dan vypnul program a uviděl Karlu. Skláněla se nad ním a hladila ho po rameni. Byla cítit neznámou vůní. „Já se nezlobím,“ zašeptal.

„Je ti smutno?“ zeptala se.

Nechtěl jí odpovídat. Byla milá, ale aby jí otevřel celou svou duši plnou zmatku, na to ji znal málo.

Všimla si toho a napřímila se. „Přijď za námi, až se ti bude chtít. Čekáme na tebe. Nechceš jít rovnou se mnou?“

Nechtěl. Odmítavě zavrtěl hlavou.

„A potom přijdeš?“

Kývl.

Karla zamířila ke dveřím. Ještě jednou se otočila a napůl sobě, napůl jemu řekla: „K čemu je celá ta vyvolenost, když je pak člověk takhle sám.“

12.

Sám. Proč jen to vyslovila? Dokud mu bylo jen smutno, dokud mu jen něco chybělo, mohl si o sobě přesto myslet, že je šťastný. Jak jinak než šťastný? Přece šťastné dítě Nové planety, syn úžasného tatínka a veledůležité maminky, součást nejpokročilejší civilizace. Dokud nebylo vysloveno, jak to s ním doopravdy je, mohl své nejistoty považovat za samozřejmou součást onoho štěstí.

Vzpamatoval se a zašel podruhé za Karlou i bratry. Mluvilo se jen o obyčejných věcech: Áron si stěžoval na únavu zapříčiněnou posunem času a brzy se šel natáhnout. Tadeáš se držel déle, i když i na něm byla únava znát. Karla mluvila málo.

Potom se vrátil do svého pokoje, ke svému životu, a čas začal plynout jako dřív, jen s tím rozdílem, že nic už nebylo jako dřív: cosi bylo navždy ztraceno. A přitom: necítil se hůř než jindy. Ani výukové programy nebyly o nic méně zábavné. Ani hádky se spolužáky se nezměnily. Akorát že on už věděl, co se skrývá za tím vším: je sám.

* * *

Ve škole začali probírat Novou planetu. Nejprve její vznik. Daniel si všechno pamatoval z výročí Vilyho Scota Gatese. Zaujalo ho, jakým způsobem se přecházelo od původních k pokročilým technologiím. Vily Gates musel najmout desítky tisíc dělníků z celého světa, a ti po desítky let stavěli základy Nové planety a pokládali planetární střechu v rozměrech téměř takových, jaké má dodnes. Přitom trvalý pobyt všech těch nádeníků na budoucí planetě byl nežádoucí. Ani nesměli vědět příliš mnoho o systémech, které budují. Už tehdy pro ně Gates nechal naprogramovat první speciální čipy, které jejich přístup na stavbu řídily.

„A nebylo to vlastně nespravedlivý?“ zeptal se Artur. Daniela to také napadlo.

„Jaký nespravedlivý!“ vykřikl Ignác. „Chceš, aby nám tady smrděli?“

Skoro všichni se zasmáli. Ester je rychle tišila. „Musíš si uvědomit,“ obrátila se na Artura, „že tehdy nemohlo jít o to zachránit všechny. Kdyby se Vily Gates snažil zachránit všechny, nepřežil by nakonec nikdo. On byl naštěstí vizionář. Šlo mu o to zachránit pokrok jako takový. Lidskou civilizaci. A my jsme jejími nositeli.“ Ester mluvila s čím dál větším zápalem. „Přiznejme si to: místo nás by tu klidně mohl být někdo jiný. Civilizace bez nás tu být může. Ale ne my bez ní. Přesto: buďte hrdí, že to jste právě vy!“

Daniel poslouchal lhostejně. Ještě před měsícem, před pár týdny, by ho její řeč strhla. Teď už jí nějak nevěřil.

13.

Podobně jako před časem odpočítával noci a dny zbývající do výpravy na planetární střechu, odpočítával nyní noci a dny, které ho ještě dělily od výpravy do zóny odvrácených. Akorát že tehdy se jenom těšil a vůbec se nebál. Zatímco teď: připadalo mu, jako by v sobotu, až pro něj bratři přijdou, končil čas, ve kterém až dosud žil. Jako by se tam někde tyčila v čase neprůhledná clona, zpoza níž ani jen neprosvítalo, co bude dál.

* * *

V úterý přišli Francesco s Alexandrem na obhlídku. Dan jim spěchal otevřít, když se na chodbě objevila máma. Nebyla to náhoda. „Co je?“ zeptala se chladně. „Kdo to má být?“

„To… jsou moji kamarádi,“ odpověděl vylekaně.

„No dobře, ale proč jsou tady? Proč se s nimi nescházíš přes síť? To přece vyjde nastejno.“ Byla asi spíš otrávená než naštvaná. „Takovej nevkus!“ Chytla se za hlavu. „Nikdy nepochopíš, v čem naše civilizace spočívá?“

Ještě jednou se na Dana podívala, chvíli o něčem přemýšlela, ale potom jako by usoudila, že mu není pomoci. „Ach…“ povzdechla si a otočila se zády. Zmizela ve dveřích.

* * *

Francesco s Alexandrem byli mnohem větší než on. Mnohem větší, než si představoval. Došlo mu to, jakmile jim otevřel. Vedl si je chodbou k sobě do pokoje a byl na sebe pro tak velké kamarády hrdý.

V pokoji Francesco nejprve obhlédl síť. „No jasně. Běžný ovládání.“ Zdál se být spokojený.

„Mentální taky,“ přizvukoval Alex.

Přestože po místnosti chodili a všechno zkoumali, Dan se nedusil. Cítil se jejich přítomností naopak svobodný.

„A teď si mě v síti otevři,“ vyzval ho Francesco po chvíli.

Dan nejprve nechápal: „To jako…“

„Normálně. Jako bych tu nebyl.“

„Aha… Jó!“ pochopil konečně Dan a otevřel si ho. Za pár zlomků okamžiku se Francesco opravdu objevil. Ale ne tady v pokoji. Seděl u sebe, jako vždycky: v lomeném výklenku moderní pracovny u krychlového průhledného stolu. Dokonce se k Danovi otočil: „Co je? Potřebuješ něco?“ zeptal se, ale spíš nepřítomně – jako by byl do něčeho zabraný.

„Ne, nic. Vlastně… chtěl jsem se na něco zeptat.“

„Tak se ptej.“

Dan teprve přemýšlel, na co by se zeptal. A protože byl pod tlakem, vyšlo z něj něco, co říct nechtěl: „Pořád si myslíš, že se máme tvářit, jako že zóna odvrácených neexistuje?“

Francesco se zamyslel. I jeho ta otázka překvapila. Rychle se však vzpamatoval: „Že neexistuje, to úplně ne. Ale berme ji jako samozřejmost. Jako něco, bez čeho to nejde. Povznést se nad ni. O to jde.“

Dan o zóně ve skutečnosti mluvit nechtěl, a tak raději přikývl.

„To stačí,“ vložil se do toho skutečný Francesco stojící po jeho boku. Francesco v síti zmizel.

„Super!“ vykřikl Alex. „Bravo, Franto!“

Dan se na oba s úžasem podíval. „Takže takhle to bude vypadat…“

„… až tady nebudeš,“ doplnil Alex.

„A až já nebudu u sebe,“ dodal Francesco.

Daniel viděl, že se má ještě hodně co učit. Viděl, co dokázali, nedovedl však pochopit, jak se jim to mohlo povést. Oba jeho kamarádi byli geniální.

Zůstali u něj ještě skoro tři hodiny a předvedli mu několik dalších triků. Alex se hravě naboural do systému jeho mámy – mohl číst vzorce i pokyny, jimiž řídila výrobu potravin, dokonce i ty mentální, které dávala jen ze své hlavy. Až to Danielovi přestalo být příjemné: takhle do ní vidět. Co kdyby se celé lidské bytosti přestěhovaly do sítě – tak, jak si to ona přála? Ne, nebylo by možné je ochránit. Někdo by se do člověka opravdu mohl nabourat a začal by mu zevnitř třeba poroučet. Anebo by mluvil a jednal jeho jménem.

* * *

Ještě dlouho po odchodu obou kamarádů se Daniel cítil uvolněný a sebejistý. S nimi to bylo něco úplně jiného než povídání se spolužáky. Díky Francescovým a Alexovým schopnostem se teď méně obával budoucnosti.

Už během středy se však pochybnosti vrátily. Kdyby alespoň tatínek věděl, že tady místo něj bude Francesco. Co když se k němu tatínek zrovna ohlásí, najde si na něj čas a bude si samozřejmě myslet, že mluví se skutečným Danielem, a zatím…

Ještě hůř mu bylo ve čtvrtek ve škole. Ester cosi vykládala, ale jeho jako by se to netýkalo. A přitom mluvila o tom, jak ještě Vily Gates, krátce před svou smrtí, založil Centrum vesmírných pozorování a pronesl památnou větu: „Není žádné zpátky. Je jenom nahoru!“ Tu větu, kterou Daniel četl v tomtéž Centru, když cestoval na planetární střechu horizontálním výtahem. Větu, kterou Gates vytyčil směr, jímž se mají ubírat myšlenky zdejších obyvatel.

Daniel si připadal divně a nevěděl proč. A na konci výuky, když se všichni měli zase na týden rozejít do svých domovů, se ho zmocnilo jakési dojetí. Najednou se mu chtělo brečet. A opravdu se rozbrečel.

14.

Pátek. Zbytečný den předcházející sobotě. Trýznivý den; pomalu se vlekoucí; pouhá spojnice mezi minulostí a budoucností. Kdyby se tak některé chvíle daly vynechat a prostě se v čase rovnou posunout. To by právě teď udělal, přestože se nedalo říct, že se těší.

Zoufale zatoužil přihlásit se k tatínkovi. Nebo k němu rovnou zajít. Jenomže se neodvažoval, když zároveň střežil tajemství. A tak nezbývalo, než aby se každou vteřinou onoho zbytečného dne protrpěl.

Večer měl dojem, že ho začíná bolet v krku. Kdyby onemocněl, mohl by zítřejší cestu zrušit. Přistihl se, že si to snad i přeje. Indikátor mu však žádnou nemoc nezjistil.

* * *

„Dědečku, když jsi umřel, tak tě poslali do vesmíru?“ zeptal se po chvíli váhání před spaním. „Anebo vlastně…“ snažil se nějak zmírnit to, co vyslovil, protože dědeček byl přece pořád ještě nějakým způsobem tady a jistě tu i chtěl být.

Dědeček se však spokojeně usmál: „Jistěže poslali. Šel jsem napřed – cestou zemřelých. Ale ty, ty se toho možná dožiješ: vydáš se do nového domova daleko ve vesmíru už za života. Půjdeš v mých stopách.“

Ta slova Dana uklidnila. Najednou měl dojem, že je to správný směr. Nejlepší možný ze všech směrů. A on si to vyzkouší: už zítra. Sice jen trochu, jen několik prvních metrů… „A potkáme se tam?“ napadlo ho.

Ani teď dědeček nezaváhal. Usmál se přes své vrásky: „Určitě, Danečku. Tam se všichni sejdeme. Na naší budoucí planetě. Kdybych tehdy nespadl tak hloupě na hranu stolu, mohl jsem tu ještě být. Ale když se to stalo, tak si myslím, že to byl šťastný pád. Protože díky tomu pádu jsem mohl jít napřed. A zároveň jsem tu takhle zůstal s tebou.“

Dan začal přemýšlet, jestli zákaz, který mu bratři kladli na srdce, platí i pro virtuálního dědečka, dávno mrtvého. Co kdyby se mu pochlubil? Ano: pochlubil – Daniel byl na svou zítřejší cestu hrdý.

Než se stačil rozmyslet, dědeček pokračoval: „Ani nevím, jestli jsem ti už vyprávěl příběh…“

„Vyprávěl, dědečku.“

„To nevadí. Povím ti ho znovu.“

15.

Co se zdálo nedosažitelné a téměř neskutečné, se nakonec opravdu stalo: nadešlo sobotní ráno.

Nejprve Daniel procitl někde hluboko v hlavě – při zavřených očích. Těžká hráz proti probuzení do každodennosti dětského pokoje, nijak zvlášť obrovského, vybaveného však všemi potřebnými vstupy do virtuální sítě, mystifikačními porty, umělým zářením nahrazujícím sluneční svit a dalšími technickými vymoženostmi, bez nichž si na Nové planetě domov už nikdo neuměl představit, tato těžká hráz dosud věznila Danielovu hlavu. Avšak ihned po onom vnitřním procitnutí mu hlavou probleskla myšlenka, že tohle je ten den, tohle je to ráno, kdy přijdou Tadeáš s Áronem. Pak už následoval celý proud myšlenek a nedal se zastavit. Dan se probudil.

Hned si ale všiml, že je ještě velmi brzy a zbývá tedy velmi mnoho, téměř nekonečně mnoho nepatrných okamžiků, než se tu bratři objeví. Vlastně může docela klidně vstát, jako by byl úplně obyčejný den.

Umyl se v Elznicově lázni a snědl svůj ranní příděl. Došel si na záchod a vrátil se do pokoje, kde pustil mystifikační válečnou hru. Tolik se do ní vžil, že když se ozvalo zaťukání, nejprve je ani nevnímal, a když si je po chvíli přece jen uvědomil, vytanula mu na mysli otázka: kdo by to mohl být?

Pak se ale jeho mysl přece jen projasnila. Bojiště zmizelo a do pokoje vešli Áron a Tadeáš. Dan bezděčně ustoupil o dva kroky, až se zády opřel o cvičební stůl.

„No prosimtě,“ všiml si Tadeáš jeho rozpaků. „Snad by ses nás nebál?“ Uvolněným hlasem dodal: „Ne, ale vážně, brácho, všechno jsme zařídili. Ruben o tom ví a čeká na nás. Teda… nebyl zrovna nadšený, že mu vezmeme jeden mikročip, ale když slyšel, že se díky němu dostaneš k nám do zóny, byl nakonec rád.“

Zmínka o Rubenovi Dana potěšila. Už aby měl tohle za sebou a potkal se i s ním.

Áron otráveně připomněl: „Bez řečí, Tade. Spěcháme, ne?“

„No jasně… musíme za mámou, víš,“ vysvětlil Tadeáš. „Až uslyší, že v jednu zase půjdeme, bude pěkně zklamaná. Tak jdeme na to!“ Načež Tadeáš vytáhl cosi, co vypadalo trochu jako pistole a trochu jako injekční stříkačka. „Půjčíš mi ruku, brácho?“

Bolest Daniel nesnášel. Přestože žil v bezkontaktním světě Nové planety, kam bolest přicházela jen zřídka a nedopatřením, párkrát se s ní už setkal. A o co méně sem patřila, o to více ji nenáviděl. „A nebude to bolet?“ lekl se. Schoval ruku za zády.

„Ale vůbec ne. Je to mikroskopický vpich,“ dušoval se Tadeáš.

„Ani si toho nevšimneš,“ snažil se ho přesvědčit dokonce Áron. „Když zavřeš oči, nebudeš vědět nic.“

Dan váhavě natáhl ruku, která se vzrušením chvěla. Tadeáš ho uchopil za předloktí, vyhrnul mu rukáv a přiložil k jeho zápěstí tu divnou věc. Dan se zachvěl nečekaným dotekem okrouhlé hlavně. Zavřel oči. „Klap.“

„A je to,“ slyšel bratry. „Máš to za sebou.“

Udiveně oči otevřel, protože opravdu nic necítil. Dal si ruku před oči. Marně hledal viditelný vpich.

„Nějak se nám Ruben změnil, co říkáš?“ ušklíbl se Áron.

„To je fakt, nějak nám omládl,“ přitakával Tadeáš.

Danovi se hlavně ulevilo, že vpich Rubenova čipu nebyl bolestivý. Vše, co ho v posledních dnech trápilo, teď na chvíli odplynulo. Dokonce i představa, že je z něj vlastně Ruben, ho spíš pobavila, než zaskočila. Upřímně se s bratry zasmál.

„Hele, padáme,“ mrkl Áron na Tadeáše. „Matka bude nasraná!“

Hrubost toho vyjádření použitého v souvislosti s jejich vlastní mámou Dana zarazila.

„Tak jdi napřed,“ navrhl Tadeáš. „Já ještě Danovi zopakuju, co má dělat.“

* * *

Nic nového se už nedověděl. V jednu se měli sejít venku před výtahem. Kdyby náhodou zrovna někdo šel, což nebylo pravděpodobné, má se Dan tvářit, že má namířeno někam jinam.

„Kudy se k vám vlastně chodí?“ zeptal se a vzápětí si vzpomněl. Přece tehdy, jak nešla elektřina: tamhle je dokonce vchod, ukazoval tehdy tatínek. Vchod do zóny odvrácených. To už nikdy neuvidíš.

„Normálně dveřma, které jsou opticky vymizelý,“ odpovídal Tadeáš. „Máme k tomu speciální brýle. Když budeš chtít, půjčím ti je.“ Tadeáš se už chystal odejít.

„Děkuju,“ zavolal za ním ještě Dan.

Tadeáš se překvapeně otočil: „Za co, prosimtě?“

„Že na mě tak hezky myslíte.“

16.

Zbývalo několik posledních hodin. Dan se přistihl, že nechce, aby se mu teď přihlásili rodiče. Kdykoliv jindy by si to přál, teď ale raději ne. Po dvanácté měl přijít Francesco a všechno se mělo odehrát v tajnosti.

Spolykal povinnou výživu a pak už jen čekal. Když Francesco nepřicházel, začal být neklidný. Marně si říkal, že na Francescovi tolik nezáleží: nemusí nezbytně přijít. Akorát že experiment, který vymysleli, Dana hrozně bavil. A uklidňovala ho představa, že tady Francesco zůstane místo něj.

V půl jedné se zkusil ke kamarádovi, který stále ještě nepřicházel, přihlásit. Francesco seděl normálně ve svém pokoji a tvářil se překvapeně: „Ne, o tom nic nevím. Kam že bych měl jít?“

V téže chvíli cinkl zvonek od hlavních dveří. Francesco? nechápal Dan a běžel otevřít.

Opravdu: byl to on – týž Francesco, se kterým mluvil před chvílí. Až pak to Danovi došlo: u Francesca je asi ve skutečnosti Alex, který se však přes síť jeví jako Francesco – o to jim přece šlo.

Rychle se přesunuli do Danova pokoje, aniž si jich někdo všiml. Francesco hned začal kontrolovat ovládání sítě. „Kam že to půjdeš?“ zeptal se bezděčně. Hned mu ale došlo, že je to vlastně Danielovo tajemství, a upřel na něj zvídavé oči. Dan do těch očí pohlédl. Byly bystré a nezáludné. Francesco si však dokázal spočítat, že se tu děje něco nezvyklého, a toužil do toho proniknout. A Dan byl v pokušení mu to říct. Byl si téměř jistý, že by se nic nestalo: že Francesco by si to nechal pro sebe a k bratrům by se nic nedoneslo. Jenomže to slíbil. „Nesmím o tom mluvit,“ špitl omluvně.

„Když nesmíš, tak nesmíš,“ pokrčil Francesco rameny a dál se věnoval síti. Najednou se k Danovi překvapeně otočil: „Máš cizí mikročip!“

Dan se na Francesca bezradně zahleděl – přistižen při něčem, o čem ani sám nevěděl, jaké důsledky to může mít.

„Jak myslíš, Dane,“ vysvobodil ho z rozpaků sám Francesco. „Jestli je ten slib tak důležitý… Bral jsem tě jako našeho parťáka.“

„Ale já jsem váš parťák,“ špitl Dan nešťastně. „Chtěl bych ti to říct. Opravdu. Věř mi. Řekni, že mi věříš!“

Francesco k Danovi přistoupil na vzdálenost jediného kroku. Jeho pohled už nebyl zkoumavý. Prohlížel si Dana, jako by o něm přemýšlel. Najednou zvedl ruku a položil ji Danovi na rameno: „Ale jo, Dane. Věřím ti. Buď opatrný.“

* * *

Zbývalo posledních několik chvil. Dan ještě přemýšlel, co všechno by mohl na cestu potřebovat. Bratři o ničem nemluvili. Vzpomněl si ale, že před časem dostal od tatínka levitační krystal – malý předmět využívající pole antihmoty – vyvinutý pro osidlování velmi hmotných planet se silnou gravitací. Tatínek říkal, že je ten materiál teprve ve vývoji. Časem by se z něj měl vyrábět oděv kosmonautů, kteří by se s ním mohli pohybovat i na velmi hmotných vesmírných tělesech, aniž by na sobě pocítili ničivé účinky přetížení. Krystal měnil podle nastavení tíhu. Mohl vážit od plus deseti až do minus deseti deka, přičemž při minusových hodnotách svého majitele nadlehčoval.

Daniel se vrhl k zásuvce, kde měl krystal uložený. Narazil tam na několik dávno zapomenutých ovladačů a na figurky s opticky vymizelými částmi těla, které kdysi dostal od maminky. Krystal ležel až úplně vzadu. Kdysi, když jej dostal, si s ním hodně hrál, ale pak se mu omrzel. Rychle si ho připevnil do kapsy kalhot. Do druhé kapsy strčil figurku s vymizelými končetinami – jen po hmatu se dalo poznat, že tam končetiny opravdu jsou. K čemu ty věci? blesklo mu hlavou. Nevěděl, proč to dělá.

„Tak já už musím jít,“ podíval se na Francesca.

„Jasně, Dane.“

„Určitě tu na mě počkáš?“

„Jestli se vrátíš do večera… Nikdo nepozná, že tady nejsi. Nemusíš se bát.“

17.

Krátce po jedné hodině vyšel na plošinu u výtahu. Bál se, že jde pozdě, a když zjistil, že bratři tam nejsou, nebyl si jistý, jestli už neodešli.

Přitiskl se ke stěně svého domova a čekal. Jeden z horizontálních výtahů – ten, kterým jezdil ve čtvrtek do školy, tu stál s otevřenými dveřmi. Daniel očima hledal vchod do zóny odvrácených. Viděl však jen členitý prostor rozdělený drahami výtahů i téměř nepoužívanými schodišti vedoucími nahoru i dolů. Planetární střechu odsud vidět nebylo. Uvědomil si, že neví skoro nic o tom, co se skrývá za stropy jednotlivých pater a za dveřmi všech těch objektů. Jeho cesta byla až dosud vždy přesně určená výtahem, který směl použít. A přitom: možná právě tamhle za tou vysokou hladkou stěnou se už nachází zóna odvrácených.

Konečně se dveře otevřely a oba bratři se ocitli po jeho boku. „Promiň, Dane, čekáš dlouho?“ omlouval se Tadeáš.

„Matka byla nasraná,“ vysvětloval Áron.

„Těšíš se?“ zeptal se Tadeáš.

„Hm,“ kývl nejistě Dan.

„Pojďme!“ pobídl je všechny Tadeáš. „Sejdeme po schodech o dvě patra níž.“

„A půjčíte mi ty brýle?“

„Ale jo… I když… bude to trochu podezřelý. My totiž chodíme bez brýlí – po paměti.“ Tadeáš začal šmátrat v kapse.

Dan zaváhal. Chtěl se chovat jako rozumný kluk a ne to bratrům komplikovat, když pro něj tolik udělali. „Nemusíte mi je dávat,“ navrhl. „Ale až budeme vevnitř, tak tam normálně uvidím?“

„No jasně.“ Tadeáš přestal hledat v kapse a Dana zamrzelo, že se zachoval tak rozumně. Nemyslel si, že mu brýle opravdu nedají.

Tadeáš pokračoval: „Všechno kromě toho, co je opticky vymizelé. Což jsou v naší zóně například zrovna vstupy do zóny vyvolených.“

* * *

Dostali se o dvě patra níž, když vtom se otevřely dveře výtahu a vystoupil Jonáš – Danův kamarád z pohybárny. Nebylo pochyb, že se vrací právě odtamtud. Však se také hned zarazil: překvapeně přejel očima po bratrech a potom po Danovi: „Co tady děláš? Proč jsi dneska nepřišel?“

Až teď si vzpomněl: tuhle sobotu dopoledne měl pravidelnou hodinu. Jak to, že na ni zapomněl? „Jé, ahoj Jonáši, já… byl jsem ráno nemocný,“ zalhal pohotově. „Motala se mi hlava a necítil jsem se dobře.“

„To je škoda, že jsi tam nebyl,“ zalitoval Jonáš. „Tak snad za týden?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nová planeta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.