Zapomenout na lásku
Salma Blanco
Vydáno v květnu 2015 jako 13.publikace vydavatelství
Vydavatel: Pavel Kohout (www.kknihy.cz)

ISBN:
epub: ISBN 978-80-88061-29-8
mobi: ISBN 978-80-88061-30-4
pdf: ISBN 978-80-88061-28-1

V pustině

Byli tam a vyčkávali. Tři nepatrné body na vysokém bezmračném nebi. Supi kroužící nad kořistí.

Chvílemi se ptáci snesli níž, ale znovu váhavě a neradi vystoupali vzhůru, vyplašeni něčím na zemi pod nimi. S klidnou grácií plachtili vzduchem s vědomím, že jejich čas přijde. Nespěchali.

Jen o pár mil dál pozoroval jejich vzdušný tanec osamělý jezdec na sivém koni. Očima, přivřenýma do úzkých škvírek, pozorně sledoval obzor. Neviděl nic víc, než ty tři mrchožrouty, ale to stačilo. Jejich přítomnost byla neklamným signálem. Někdo nebo něco se chystalo zemřít.

Jack Larey v takové situaci nedokázal zůstat lhostejný. Představa, že se bude trmácet ještě několik mil do pustiny, ho netěšila, ale nemohl se jen tak otočit zády a pokračovat dál svou cestou.

Nejspíš je jeho námaha zbytečná, možná jde jen zvíře, které zbloudilo v nehostinné krajině a teď zmírá žízní. Ale stejně tak to mohl být i člověk. Proto Jack teď otočil koně a pobídl ho k další cestě. Hlouběji do pustiny.

Den byl už od samého rána horký a dusný. Těžký vzduch se nepohnul, nezčeřen ani sebemenším vánkem, nikde ani stín. Jen spalující, ničící sluneční žár.

A pustina.

Nekonečná, zdánlivě bez života, vyprahlá, mrtvá, chvějící se ve slunečním úpalu, táhnoucí se kam jen oko dohlédne. Nízké, pokroucené keře s listy spálenými sluncem, zažloutlá tráva, ospalá vůně sena a mateřídoušky, prach, písek.

Měl za sebou dlouhou cestu. Teď se blížilo poledne, on i jeho kůň byli unaveni úmorným vedrem a potřebovali najít místo k odpočinku. Věděl, kde ho najít, nebylo už daleko, jen pár mil na západ. Ale namísto toho, aby zamířil přímo k němu, pokračoval dál do pustiny. Tam, kam ho vedli supi.

Už z dálky to spatřil. Velké nehybné tělo padlého koně. Než k němu dorazil, kůň pošel.

„Tak ten vám už neuteče,“ prohodil pochmurně k velkým tmavým ptákům kroužícím rozzlobeně nad jeho hlavou.

Kdo, k čertu, mohl uštvat koně takovým způsobem? Naštvalo ho to. Neměl rád, když se zacházelo se zvířaty krutě. Zamračil se. Pohledem zapátral po stopách a našel pouze jedny, mířící od jihu a končící u mrtvého zvířete. Jezdec byl sám a dál pokračoval pěšky. Řádka stop v písku se táhla do dálky a mizela za terénní vlnou.

„Sakra,“ zavrčel a vrhl znechucený pohled k bezmračné obloze. Slunce stálo skoro v nadhlavníku a každý rozumný tvor si dávno vyhledal stín.

Musel urazit ještě skoro celou míli, než spatřil vyčerpaně se vlekoucího muže.

„Blázen,“ zabručel jezdec. „Kam se chce v týhle výhni bez koně dostat.“

Přiblížil se na pár metrů, dusot koňských kopyt tlumil prach a písek pokrývající zemi. V jedné chvíli se člověk před ním ohlédl a spatřil ho.

Místo, aby zůstal stát a počkal, až jej jezdec s koněm dostihne, otočil se a rozeběhl se pryč.

„Kruci, copak mu už úplně přeskočilo?!“ zavrčel Jack a opět pobídl koně. Naučeným pohybem z hrušky sedla odvinul stočené laso, připraven je použít.

„Hej, ty tam! Stůj přeci! Nemá to cenu!“

Neznámý, jako kdyby teprve nyní konečně pochopil bezvýchodnost své situace, se zastavil a vyčerpaně klesl na kolena.

„Bez koně se daleko nedostaneš. A tímhle směrem už vůbec ne,“ oslovil ho Jack, když dojel až k němu.

Teprve teď zblízka viděl, že se před ním na zemi krčí vytáhlý mladík, vlastně ještě kluk. Navlečen byl v kostkované košili po někom mnohem větším, otrhané plandavé vestě, obnošených zaprášených kalhotách, v pase stažených obyčejným kusem špagátu a na hlavě měl naražený obrovský klobouk, zakrývající mu celou tvář. Hubené nohy vězely ve starých jezdeckých botách, ze kterých mu málem lezly palce, a jeden podpatek zůstal bůhvíkde. V ruce křečovitě svíral dlouhou pušku, která byla pro něho příliš těžká, a zdálo se, že kromě ní už nemá jinou zbraň.

Jezdec sklouzl ze sedla a v té chvíli mladík zvedl hlavu. Nezměrné zoufalství odrážející se v jeho kulatém drobném obličeji, pokrytém prachem a špínou, Jacka zasáhlo jako úder pěstí.

Na okamžik se zarazil a bezděky se zamračil.

Je to ještě děcko! A něco ho muselo strašlivě vyděsit.

S pohledem stále upřeným do těch obrovských tmavých očí pomalu připnul laso na původní místo a vykročil k chlapci.

„Nechte mě! Nepřibližujte se, nebo…!“ ochraptělým hlasem zasípal hoch skrze žízní okoralé rty. Roztřesenýma rukama zvedl těžkou pušku a namířil ji na muže.

Při pohledu na zbraň Jack na nepatrný okamžik zaváhal. Hlavou mu prolétla myšlenka – už je to tady zase. Už zase se vrhám do něčeho, do čeho mi nic není a riskuju víc, než musím. Kruci, musí se všechno tak komplikovat?

Nenápadně přiblížil dlaň k pažbě svého koltu. Přitom tiše, tak jako by uklidňoval jankovitého koně, chlácholivým tónem promlouval ke klukovi před sebou:

„Neblázni, mladej. Polož tu pušku. Hezky pomalu. Nic ti neudělám. Nepřišel jsem ti ublížit. Chci ti pomoct. Sám se nikam nedostaneš. Tam dál je jen pustina, žádná voda, žádný stín. Polož to a promluvíme si. Rozumíš mi?“

Zdálo se, že chlapec se po jeho slovech přece jen uklidil.

Najednou, možná, že pro oba stejně nečekaně, z pušky vyšlehl blesk a ozvala se ohlušující rána. Ve stejném okamžiku těžká zbraň vypadla mladíkovi z rukou a on se v mdlobách zhroutil k zemi.

Jack ucítil jen závan horkého vzduchu, pach spáleného střelného prachu a ostrou bolest v levé paži. Ten kluk po něm vystřelil!

Zvedla se v něm obrovská vlna rudého vzteku. V té chvíli nepřemýšlel, jednal zcela instinktivně. Několika dlouhými kroky překonal vzdálenost mezi sebou a mladíkem. Vztekle odkopl ležící pušku, pravačkou popadl schouleného chlapce za košili pod krkem, až zvedl jeho bezvládné tělo nad zem a rozmáchl se zraněnou levačkou, aby mu vyťal rázný políček.

Ani sám nevěděl, zda to byla prudká bolest, jež vystřelila ze zraněné paže, nebo pohled na sinalou zašpiněnou tvář. K ráně napřažená ruka však už svůj pohyb nedokončila.

Povolil sevření pravačky a mladík se bezvládně sesul k jeho nohám.

Než se otočil zády a odkráčel ke svému koni, věnoval mu Jack jen letmý pohled plný znechucení.

Teprve v sedle se trochu uklidnil. Když viděl z výšky to drobné schoulené tělo na zemi, do vzteku, který ho ovládal, se pomalu vplížil ještě i jiný pocit. Strach, jestli tomu klukovi neublížil.

Ale hrome, vždyť ten blázen ho málem zabil, tak proč takové ohledy!

„Hej! Slyšíš? Zasloužil bys sice seřezat, ale hádám, že na to bude ještě příležitost. Zvedni se a pojď, dřív než ti slunce seškvaří mozek docela,“ přikázal rázně a dotkl se pálícího místa na levé paži. Ucítil na prstech krev a znova v něm převládla zlost. Tohle štěně mu byl čert dlužný!

„Sakra,“ zaklel a vyhrnul si rukáv. Rána hodně krvácela, a na první pohled vypadala strašlivě. Při bližším prozkoumání však zjistil, že jde jen o povrchové zranění. Lehké škrábnutí. Měl štěstí. Vlastně oba měli štěstí. Zvedl hlavu, aby se podíval na kluka.

Už přišel k sobě a klečel na zemi, záda shrbená, vytřeštěné oči upřené přímo na jeho zraněnou paži.

Jack na chvíli pocítil škodolibé zadostiučinění.

Pěkně kluka potrápí, aby příště zapomněl na to ohánět se puškou, když to neumí. Zasténal a zakymácel se v sedle. Odměnou za jeho herecký výkon mu bylo vyděšené vyjeknutí a vzlyk.

„Bože! To ne! Pro – promiňte mi to, prosím, já…“ roztřesený hlas se odmlčel.

„Pojď sem,“ zavelel Jack tvrdě.

„Co – co se mnou uděláte?“

Chvíli chlapce pozoroval, než odpověděl.

„To ještě tak docela nevím. Možná toho budu jednou litovat, ale prozatím tě vezmu s sebou.“

„Vy mě neodvedete zpátky?“ vyhrkl kluk impulzivně.

Jack přimhouřil oči. Kam zpátky? Znamená to snad, že kluk je na útěku? To by potom vysvětlovalo to divné chování. A jeho si zřejmě spletl se svými pronásledovateli.

No, skvělý, čím dál lepší, pomyslel si Jack. Ještě se musím zaplýst do nějaký šílený honičky. Jako bych neměl svejch starostí dost.

„Ještě si to rozmyslím,“ odpověděl vyhýbavě.

Chlapec polkl a nespouštěl zrak z muže na koni.

„Nedělejte to, prosím,“ šeptl.

Jack chvíli přemýšlel. Něco se mu na tom celém nezdálo, ale nemohl zaboha přijít na to, co. Ale vlastně teď stejně nemá jinou možnost a na otázky bude čas později.

Pokynul hlavou:

„Nasedni si.“

Mladík pomalu vstal. Bylo na něm vidět, že neví, co má udělat. Vypadal zmatený, jako kdyby očekával někoho jiného a teď si nevěděl rady.

„Tak sebou hoď, kluku. Jestli nechceš skončit jako večeře pro mrchožrouty,“ zavrčel Jack netrpělivě. „Na tu pušku zapomeň!“ dodal ostře, když zaregistroval mladíkův kradmý pohled směrem ke zbrani, ležící pár metrů opodál.

„Stejně nemám náboje,“ pokrčil chlapec rameny.

„Vlastně jsem ani nevěděl, že je nabitá,“ zamyšleně dodal sám pro sebe.

Muž zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Teda, ty seš mi asi pěkný nadělení. Mám takový pocit, že bys mi měl být zatraceně vděčný.“

„Já… Ano. Asi ano.“ Mladík odvrátil pohled od pohozené pušky a znova se pátravě zahleděl na jezdce.

„Nechtěl jsem vás zranit.“

„To jsem vážně rád,“ zavrčel Jack.

„Můžu… můžu vám to ošetřit? Je to – hodně zlé? Moc mě to mrzí. To jsem opravdu nechtěl. Netušil jsem, že to vystřelí, nikdy jsem to nezkoušel. Je mi to moc líto.“

Jezdec nevycházel z údivu. Proboha, odkud ten kluk spadl?

„Přežil jsem horší věci,“ zabručel, zatím co si ovazoval kolem paže šátek. „Co se máš co ohánět s puškou, když s ní neumíš zacházet, sakra, kluku pitomá. Bejt to někdo jinej, tak tě odpráskne hned, jak ses dotknul spouště. A možná jsem to měl udělat. Teď sebou pohni, ať vypadneme z tý výhně. Na řeči není čas.“

Chlapec nejistě přešlápl z nohy na nohu. Naposledy přelétl očima obzor, snad v očekávání dalších jezdců, ale potom se dopajdal až k velkému šedému hřebci. Váhavě pokukoval po obrovském zvířeti a cizinci v jeho sedle.

Jezdec vyprostil nohu ze třmenu a kývl na chlapce. Když ale viděl, že kluk si pořád neví rady, natáhl k němu ruku a zavrčel:

„Dělej, nemám na tebe celej den.“

Hoch se na podávanou dlaň díval, jako na něco nepřátelského. Jack už myslel, že se nedočká, když konečně hubená ruka vklouzla do jeho a kluk se nechal vytáhnout do sedla. Chvíli nevěděl co dál, marně hledal, čeho se chytit. Situaci za něj nakonec vyřešil sám kůň. Nezvyklý na takový náklad, se začal neklidně ošívat. Chlapec, v okamžiku, kdy ucítil, že se smeká z koňského hřbetu, vyplašeně vyjekl a instinktivně oběma rukama objal mužovo tělo před sebou. Jezdec se překvapeně ohlédl, ale poté jen zavrtěl hlavou, cosi si zamumlal s očima obrácenýma vzhůru k nebi a unaveně pobídl koně.

Nick

Dva jezdci na jednom koni se zvolna ubírali rozpálenou plání s žhnoucím sluncem nad hlavou, osamělí a opuštění v pustině chvějící se ve slunečním úpalu.

Sotva hodina uplynula od chvíle, kdy Jack poprvé zpozoroval hejno supů, číhajících na snadnou kořist. Koně už před nimi nezachránil, ale jeho jezdce ano.

Alespoň jsem vás připravil o zákusek – pomyslel si s uspokojením na adresu mrchožroutů.

Skupinka roztroušených skal, kam konečně dorazili, poskytovala jen chabý stín. Pár pokroucených stromů a skomírající tráva na jejich úpatí však svědčili o tom, že by tady mohla být voda.

Ještě v sedle Jack to místo uviděl. Tmavá skvrna písku v rozsedlině mezi dvěma balvany. Bylo to tak – zasypaný pramen.

Hned jak sesedl, začal rukama odhrabávat vlhký písek. Vyhloubil jámu, dostatečně hlubokou na to, aby se v ní mohla shromáždit voda a teprve potom se pustil do dalších běžných činností. Odsedlal koně, nalil si do dlaně trochu zteplalé vody ze své čutory a otřel hřebci nozdry. Přitom zaregistroval, že kluk, pozoruje láhev s žádostivým výrazem ve tváři.

Jasně, musí mít žízeň, ale kůň má přednost, pomyslel si, ale potom přece jen natáhl ruku s čutorou k mládenci. Ten se okamžitě vydrápal na nohy a hmátl po láhvi. Popadl ji oběma rukama, přiložil k ústům a začal hltavě pít. Stihl polknout sotva pár doušků, když mu ji Jack doslova odtrhl od úst.

„Pomalu, chlapče, pomalu. Vody je dost, ale nesmíš jí do sebe lít tak rychle, mohlo by tě to zabít. Kdys naposledy pil?“

Hoch se sklopenou hlavou váhavě pokrčil rameny.

„Včera v poledne,“ vypravil ze sebe tiše.

Jack se nevěřícně zeptal: „Ty ses vydal do pustiny bez vody?“

„Já… Zabloudil jsem. Nevěděl jsem, kam jedu.“

Muž zavrtěl hlavou. To se mu snad zdá! Kdo by mohl být tak hloupý, aby se dal na cestu bez zásob a bez vody? Prohlédl si kluka od hlavy až k patě. Je to ještě štěně, ale už by se snad měl umět o sebe postarat.

„Ztratil ses?“ zeptal se.

Kluk váhal. Nejistě polkl a bylo vidět, že mu rozhovor není zrovna příjemný. Pořád skláněl hlavu, aby mu nebylo vidět do obličeje a celý se tak nějak divně choulil do sebe.

Jack si povzdechl.

„Poslouchej, nejsem zvědavej, jen opatrnej, rozumíš? Musíš uznat, že to není tak docela normální, když najednou uprostřed pustýho a vyprahlýho kraje narazím na kluka, kterýmu není víc jak patnáct, řek bych spíš míň, kterej uštve koně k smrti a je vyplašenej ze všeho, co se kolem něj šustne. Je mi jasný, že před něčím nebo někým utíkáš a je mi docela fuk, jakej k tomu máš důvod. Pokud to teda zrovna není vražda nebo něco takovýho,“ skoro pobaveně se při té představě ušklíbl. Tohle štěně by nebylo schopné zabít ani mouchu, natož pak člověka.

„Zkrátka zatraceně nerad bych kvůli tobě schytal kulku do zad. Ne že bych se bál, ale když už tě vezmu dál sebou – a jiný řešení nevidím, chci vědět, na co mám bejt připravenej. Jasný?“

Během mužovy řeči se mladíkův strnulý postoj nepatrně uvolnil a párkrát po Jackovi blýskl očima zpod krempy svého klobouku. Ke konci se dokonce i malinko usmál.

„Jasný,“ napodobil táhlý přízvuk svého společníka. Chvíli ještě váhal, ale po krátké úvaze vážným, chraptivým a trochu rozechvělým hlasem pokračoval:

„Povím vám to tedy. Vlastně – k tomu, co jste právě řekl, můžu už jen dodat celkem málo. Ano, utekl jsem. Ale nikoho jsem nezabil, to ne. Jenom – musel jsem rychle zmizet. Sebral jsem cizího koně. Je to určitě špatné, ale já ho opravdu potřeboval. Jenomže… už ho nemůžu vrátit,“ dodal zaraženě a na chvíli se odmlčel. Znova podlehl své nervozitě, neklidně si mnul štíhlé ruce a těkal očima z místa na místo.

Viditelně v sobě sváděl nějaký vnitřní boj. Jako by zvažoval, co říci a co raději ne, nebo byly vzpomínky na nedávné události příliš bolestné na to, aby dokázal s klidnou tváří dokončit svůj příběh. Brada mu co chvíli zacukala přemáhaným pláčem a prsty rukou se křečovitě zarývaly do dlaní.

„Víš, že už jen za krádež koně je provaz?“

„Ne! Ale… Já – nemohl jsem jinak!“ vyděšeně vytřeštil oči. Neměl ani tušení o zvycích tohoto koutu země.

Malé vystrašené štěně na útěku – napadlo Jacka a povzdechl si. Zavařil jsem si pěknou polízanici, jen co je pravda.

„Nechal… nechal jsem tam všechny své věci. Když je prodají… Mají jistě větší cenu! Přece by…,“ mladík ještě chvíli bojoval sám se sebou, přesto nakonec strachu podlehl. Z očí mu vyhrkly slzy, které už nedokázal zadržet. Rychle se odvrátil, aby muž neviděl, že brečí a doklopýtal zpátky ke skále. Zničeně se posadil na zem, kolena si přitáhl až k bradě, objal je rukama a opřel si o ně čelo. Jen nepatrné chvění hubených ramínek svědčilo o tom, že pláče.

Jack několik okamžiků zamyšleně pozoroval bezmocnou postavičku. Něco na tom klukovi se mu nezdálo, ale – věřil mu. Věřil jeho slovům. Kluk měl opravdový strach, v tom nelhal. A ať už provedl cokoliv, Jack nějakým instinktem věděl, že to nemohlo být nic tak strašného, aby za to musel tolik trpět. Krádež koně se občas skutečně trestala smrtí oběšením, ale to by museli tohle štěně nejdřív chytit. A on už se postará, aby se to nestalo.

„Myslíš, že tě budou hledat?“

Rychlé přikývnutí.

„Kdo? Rodina? Šerif? Ještě někdo jiný?“

„Rodina,“ tiché šeptnutí. „A možná i šerif. Myslím… myslím, že se spojili.“

„Hmm, to není dobrý. Cos provedl, tak strašnýho, kromě krádeže koně?“

„Nic. Vážně. Jenom… jsem utekl z domova. Já… Nechci se tam vrátit. Raději… raději umřu, než bych se tam vrátil!“

„Nono! Hlavně se uklidni. Nenechám tě v tom, rozumíš? Až se pořádně vysmrkáš, tak vymyslíme, co s tebou dál.“

Mládenec se nějakou chvíli ani nepohnul, ale nakonec přece jen váhavě zvedl hlavu a skrze slzy se nevěřícně zadíval na kovboje.

„To… to myslíte vážně? Vy mi chcete pomoci?“

Jack kývl.

„Už jsem řekl. Jestli je to, co říkáš pravda – nenechám tě v tom.“

„Je to pravda,“ špitl kluk. „Můžete mi věřit.“

„Dobře. Takže není co řešit. Pomůžu ti.“

„Ale – proč?“

„Třeba proto, že se mi prostě chce,“ pokrčil muž rameny.

Kluk ještě chvíli přemýšlel a potom tiše vydechl:

„Děkuji.“

V té chvíli jakoby z něho spadlo obrovské břemeno. Přestože v něm pořád ještě přetrvávalo určité napětí, něco se v něm změnilo. Vycítil, že od tohoto muže mu nehrozí nebezpečí. Alespoň prozatím.

„Tak jak ti mám říkat, kloučku?“

Chlapec na nepatrný okamžik zaváhal, ale jeho rty se během krátké chvilky opět zvlnily zvláštním rozpačitým úsměvem.

„N – Nick. Nick Donovan.“

„Fajn, Nicku. Já jsem Jack Larey.“

Malá úzká dlaň, podaná s kratičkým zaváháním, se v jeho široké mozolnaté dlani málem ztratila. Patnáct sotva, poopravil Jack svoje mínění týkající se odhadu chlapcova věku, při stisku té drobné ruky. Možná tak třináct.

Cesta

Den pokročil, když dva jezdci a jeden kůň opustili své polední tábořiště. Žár dne polevil a bylo nezbytné využít každé hodiny, která je mohla vzdálit z této nehostinné pustiny. Muž měl šátkem ovázanou levou paži a za ním se na koňském hřbetě snažil udržet mladík s velkým kloboukem naraženým hluboko do čela.

Cesta vedla dál bezútěšně opuštěnou krajinou. Horký vzduch se tetelil nízko nad zemí a vyvolával dojem lesknoucí se vodní hladiny. Přelud, lákající znavené poutníky marným slibem. Obzor zůstával nadále prázdný, jen prach, písek a kamení. Ani sebemenší vánek nezčeřil těžký vzduch. I supi zmizeli, odpočívaje po bohaté hostině u koňské mršiny.

Hodiny tiše plynuly v monotónním klapotu koňských podkov. Pravidelné pohupování v sedle, horko, probdělá noc, únava a vyčerpání z dlouhého útěku, dolehly na chlapce plnou vahou. Cítil se k smrti unaven a pouze strach z hrozícího pádu z koně, mu bránil usnout. Oči se mu samy zavíraly a jen s velkým přemáháním odolával spánku. Veškerou svou sílu soustředil jen na to, aby se udržel na koňském hřbetě. Nic víc ho nezajímalo. Nevnímal cestu a krajinu, bylo mu jedno, kudy se ubírají. Podstatné pouze bylo to, že mu ten velký muž pomůže na jeho útěku a že pro tuto chvíli nemusí nic řešit. Víc nebylo důležité.

Putovali až do soumraku a pro tentokrát se museli obejít s tábořištěm na suchém místě. Naštěstí vak na vodu i čutora byly plné a nebudou-li plýtvat, vydrží jim dostatečně dlouho.

Místo, kde se utábořili, bylo stejně pusté a bezútěšné jako krajina kolem. Skupina rozeklaných skal tvořila přirozenou zábranu větru, který začal po setmění dout. Pár sporých trsů trávy poskytovalo chabou potravu pro koně a oba jezdci si museli vystačit jen s malým přídělem placek a sušeného masa. Nick byl tak unaven, že bez řečí snědl svoji porci a potom se vyčerpaně schoulil na zem. Neměl potřebu ani sílu mluvit a ve vyhřátém důlku z navátého písku během krátké chvíle usnul.

Ticho noci rušilo jen občasné vzdálené kojotí vytí, zanesené sem poryvem větru. Z temné oblohy bledým svitem zářily hvězdy a kraj odpočíval po trýznivém dni.

Jack ještě dlouho nemohl usnout. Ležel opřený o sedlové brašny, kouřil cigaretu a zíral do tmy. V hlavě mu vířily události celého dne, setkání s klukem, ztraceným a vyděšeným uprostřed pustiny, náhoda, která je svedla dohromady. Pořád si nebyl jistý, co je ten klouček zač a co od něj může čekat. Něco na něm ho mátlo, zneklidňovalo a ať se snažil, jak chtěl, nedokázal tím proniknout.

Je pravda, že je na útěku z domova? Co tak strašného se mohlo stát, že před tím prchl do pustiny, bez vody, bez zásob, a uštval koně. Jenom díky obrovské náhodě neskončil stejně jako ten kůň. Pustina neměla slitování.

Jack naposledy potáhl z cigarety a uhasil nedopalek o kámen. Než se uložil ke spánku, z nějakého náhlého popudu vstal a přehodil přes kluka svoji přikrývku. Sám se zabalil do pláště do deště a teprve potom usnul.

* * *

Ještě dřív, než se východní obzor zbarvil šedavým náznakem svítání, probudil Jack chlapce ne zrovna jemným šťouchnutím špičkou boty a sám se pustil do balení.

„Prosím tě, ty fakt v tom svým příšerným klobouku i spíš?“ prohodil přes rameno k rozespalému chlapci, zatímco sedlal koně. Tma zahalila ruměnec na mládencově tváři a rychlý pohyb, kontrolující, zda klobouk sedí tak, jak má.

Po krátké snídani se vydali na další cestu. Krajina kolem se zvolna začínala měnit. Nejdřív pomalu, nenápadně se zvedala z pusté země osamělá skaliska. Postupně jich přibývalo, shlukovaly se do rozeklaných stěn, lemujících cestu, zakrývaly výhled a vytvářely neprostupná bludiště. Cesta se vinula po jejich úpatí a nejednou to vypadalo, že dál už není možné projít. Přesto Jack vždy našel schůdnou stezku a zdálo se, že jede najisto.

Táhlé pusté pahorky zůstaly definitivně daleko za nimi, vystřídány strmými bizarními skalami s lavinami suti. Zvětralé skalní útvary, šedá masa kamene bez jediného náznaku života. Ubohé zakrslé živořící keře s dlouhými nebezpečnými trny. Sporá tráva spálená na troud. Vyprahlá zem, prach a písek. A nad tím vším rozpálená výheň žhnoucího slunce.

Muž sledoval okolí zdánlivě lhostejným zrakem, ale žádný pohyb mu neunikl. Zato mladík za ním pozoroval krajinu velkýma očima plnýma úžasu a posvátné hrůzy. Teprve teď si začínal uvědomovat, čemu unikl a narůstala v něm stále větší vděčnost osudu za to, že mu přivedl do cesty právě tohoto muže – Jacka Lareye.

V noci se konečně vyspal a cítil se natolik odpočatě, aby mohl v klidu zhodnotit svoji situaci. Přemýšlel nad událostmi předchozího dne. Uvažoval, kdo je ten muž, kterého mu osud v poslední chvíli přivedl do cesty. Podaří se mu díky němu zmizet svým pronásledovatelům? Usměje se na něj konečně štěstí? A může tomu Lareyovi důvěřovat? Musí být zatím velmi opatrný, dokud nebude o tom člověku vědět víc, nemůže už prozradit ani slovo.

Snažil se ho někam zařadit. Je to kovboj? Prospektor? Pistolník? Jeho ošacení moc nenapovídalo. Oblečen byl jen v tmavomodré vybledlé košili a běžných kovbojských kalhotách, přepásaných širokým opaskem, z pouzdra u boku mu vykukovala ohmataná pažba koltu a na nohou měl vysoké kovbojské boty. Široký zaprášený klobouk zakrýval delší zvlněné hnědé vlasy a tvář se ztrácela pod několikadenním strniskem. Kolik mu mohlo být let? Netroufal si odhadnout. Snad pětadvacet? Třicet? Nebo víc? Těžko poznat. A jaké měl zvláštní oči. Takovou barvu Nick ještě neviděl. Byly šedohnědé a bylo v nich něco, co ho znervózňovalo. Bál se, že ty oči mu proniknou až do duše, že prohlédnou vše, co skrývá. Raději se vyhýbal přímému pohledu do nich. Uvítal, že sedí za mužem a je tak mimo jeho zorný úhel.

Jízda na koňském zadku byla mnohem těžší, než by se zdálo. Musel sedět až za zadní rozsochou sedla, na balíku složených pokrývek a jediné, čeho se mohl přidržovat, byl jezdec před ním. Nick dlouho váhal, než s velkým sebezapřením opatrně objal dlouhými pažemi Jacka kolem pasu. Viditelně bojoval, aby se příliš netiskl k širokým zádům před sebou a naopak se tím zase nesklouzával dolů. Ten neustálý boj mu působil obrovské problémy. Po pár hodinách jízdy už necítil tělo a byl unaven víc, než by celou cestu šel po svých.

Poledne přečkali v hluboké roklině, kde skalní převis vytvářel přirozený stín pro koně i jezdce. Nick, stejně jako předchozího večera, zalezl do nejhlubšího stínu, kde si dřepl na zem s koleny přitaženými až k bradě a odpočíval. Cítil se bídně. Byl propocený, zaprášený a bolelo ho celé tělo. Ale věděl, že stěžování mu nepomůže a tak jen odevzdaně snášel útrapy. Připadalo mu, že se ocitli v rozžhaveném jícnu samotného pekla. Ve dne nesnesitelný žár, v noci chlad. Dnes, brzo nad ránem se vzbudil zimou a zjistil, že je zpola zakrytý dekou, kterou přes něj musel Jack někdy večer přehodit. Dojalo ho to a zaplavil ho tak silný příliv vděčnosti, až se rozplakal. Zachumlaný do deky vonící koňmi, kouřem a mužským potem, si připadal v té chvíli jako v tom nejluxusnějším loži. Měl pocit, že pro něj nikdy nikdo neudělal víc.

Poobědvali opět jen suché placky, zapíjené zteplalou vodou. Na rozdělávání ohně bylo příliš velké horko.

Jackovy pokusy o komunikaci odbýval Nick jednoslabičně a po jídle se dokonce natáhl na zem, zády k Jackovi a předstíral spánek.

Po nezbytné pauze pokračovali v jízdě. Cesta se nyní vinula mezi rozeklanými svahy kaňonů, jejichž stěny se k sobě místy přiblížily tak, že stěží mezi nimi projel jezdec. Často museli sesednout a jít pěšky, jeden za druhým a koně vést za sebou.

Chlapec v bludišti skal brzo ztratil orientaci a nepřestávalo jej udivovat, že Jack stále ví, kudy a kam se má ubírat. Sám by odtud nikdy cestu ven nenašel. I přes obrovskou únavu pociťoval rostoucí vděčnost vůči svému zachránci a děkoval osudu, že mu ho přivedl do cesty. Bez něj neměl nejmenší šanci, dávno by zemřel v pustině a stal se jen další potravou pro mrchožrouty. Ta představa byla natolik děsivá, že si ani jednou nepostěžoval a nepožádal o odpočinek. Strach z toho, že ho muž opustí a ponechá napospas jeho osudu, ho nutil statečně se zatnutými zuby snášet útrapy cesty. Po celou dobu mezi nimi padlo sotva pár slov. Jack neměl potřebu příliš mluvit a Nick byl rád, že mluvit nemusí.

Pozdě večer, kdy slunce zmizelo za obzorem a šero zvolna zahalovalo kraj trýzněný žárem dne chladivým závojem, dojeli k prameni, vyvěrajícímu u paty skály a po pár metrech znovu se ztrácejícímu ve vyprahlém písku.

Nick sklouzl z koně a z posledních sil doklopýtal k mělké tůni. Svlažil si rty a obličej a polkl pár doušků. Na chvíli zatoužil ponořit se do vody celý. Představa koupele byla tak lákavá, až se mu chtělo brečet. Místo toho se, ve stavu naprostého vyčerpání, schoulil do klubíčka na holé zemi, neschopen ani pozorovat, jak jeho společník navyklými pohyby připravuje tábořiště.

Muž sám, jako už po tolik podobných večerů, poté co zaopatřil koně, rozdělal oheň a zavěsil nad něj kotlík s vodou. Zadělal těsto na placky, pokrájel a opekl slaninu a teprve, když bylo vše hotovo, zavolal na mladíka.

„Já asi ani nemám hlad,“ odpověděl hoch, ale přesto se opatrně, přemáhaje bolest zmučeného těla, protáhl a posadil.

Podanou misku s jídlem neodmítl a nakonec ji vyjedl do posledního drobečku. Sotva skončil, znova se natáhl na tvrdou zem v dosahu tepla ohně a za celý zbytek večera už nepromluvil.

Jackovi to nevadilo. Za dlouhá léta života ve volném kraji přivykl samotě a tomu, že jediným společníkem je mu jen kůň. Proto i nyní, podle svého zvyku polohlasně rozmlouval se svým čtyřnohým přítelem, jenž mu odpovídal tlumeným ržáním, jako by snad i chápal smysl pronášených slov.

Ticho noci, praskání hořícího dřeva, zazvonění kopyta o kámen, působilo uklidňujícím dojmem na chlapcovu duši a klidný spánek brzo usedl na jeho víčka. Konečně se zase po dlouhé době cítil v bezpečí, přestože o tom drsném muži tam naproti u ohně vlastně vůbec nic nevěděl.

„Tak mi něco říká, že s tímhle klukem si ještě užijeme svý, co říkáš, Smoky?“ poznamenal muž ke koni, než se i on sám uložil ke spánku.

Tiché odfrknutí velkého šedého hřebce jako by mu bylo souhlasnou odpovědí.

* * *

Východ slunce zastihl oba poutníky daleko od nočního tábořiště. Přestože stále projížděli krajinou skal a kamení, prostředí se měnilo. Skalní stěny se rozestupovaly, oddalovaly a přibývalo stromů a zeleně. Zvedl se mírný vítr a příjemně chladil rozpálené tváře.

Před polednem narazili na další zdroj vody. Přestože ještě nebyl čas oběda, rozhodl Jack, k chlapcově úlevě, zůstat na polední přestávku už zde.

Nick se svezl z koňského hřbetu a unaveně se natáhl do stínu pod stromem. Nebyl schopen pohnout už ani jediným svalem. Celé tělo měl jako v ohni. Takhle zle se snad ještě nikdy v životě necítil. Dokonce ho napadlo, že by se snad i vrátil domů a raději čelil tomu, před čím tak zoufale utíká, než zažít ještě jeden takový den.

Nevěřil sám sobě, když se po skromném obědě a krátkém odpočinku zase znaveně škrábal na hřbet obrovského koně, aby dalších pár hodin až do soumraku bojoval sám se sebou a s nesmírnou bolestí a únavou. Cítil svaly, o kterých neměl ani tušení, že existují. Každičký kousíček těla nesnesitelně bolel, všechny kosti měl rozlámané od neustálého natřásání na koňském hřbetě a jemnou kůži na vnitřní straně stehen do krve rozedřenou. Nevnímal cestu, nevnímal vůbec nic, rty rozkousané bolestí, na ušpiněných tvářích mokré stužky slz, o nichž snad ani nevěděl.

V první chvíli vůbec nepostřehl, že kůň zastavil a muž něco říká. Až když ho najednou popadla silná paže a stáhla ho z koně, probral se z letargie a zmatený a vyplašený se rychle vymanil ze sevření pevných rukou.

„Nono, nemusíš se tak škubat, hned tě pustím, mladej. Usnul jsi v sedle. Však to byl dneska dlouhej den, trochu jsme to natáhli.“ Jack hbitýma jistýma rukama odsedlával koně, plně zaujat svou činností.

Nick se mezitím odbelhal k pokroucenému kmeni staré borovice, sesul se k zemi a opřel se o strom zády. Jeho obličej, stíněný širokou krempou starého ošuntělého klobouku byl výrazem čirého utrpení. Chlapec se jej už ani nesnažil skrývat, zavřel oči, položil si hlavu na paže překřížené na pokrčených kolenou a jednoduše usnul.

Jack zatím, s rutinou získanou dlouhou praxí, chystal skromné jídlo, aniž by se dál pozastavoval nad chlapcovým stavem. Nepřekvapilo ho, že je hoch unaven, i on se cítil po dlouhém dni celý rozlámaný. Ale když se k Nickovi obrátil s miskou s jídlem, zůstal zaraženě stát v půli kroku. Ten kluk usnul vsedě!

Zavrtěl hlavou. Štěně! Moc nevydrží, pomyslel si. Rozbalil houni a už naprosto samozřejmě ji přehodil přes chlapce.

„Kruci, stává se ze mě pěkná chůva,“ ušklíbl se pro sebe nad schoulenou postavičkou. „Tak dobrou noc, kluku.“

Šero zhoustlo v temnou noc. Ochladilo se a vítr sem zdálky zanesl táhlé kojotí vytí. Na bezmračném nebi se třpytily hvězdy. Muž seděl v zamyšlení u plápolajícího ohně a jeho zrak bezděky co chvíli zabloudil do míst, kde se až skoro mimo dosah plamenů rýsoval obrys spícího těla.

Musím si s ním zítra promluvit, co dál, pomyslel si Jack, sám překvapen svojí nenadálou starostí o to mládě. Asi mi v něčem připomíná mě samotnýho kdysi dávno.

Myšlenky jedna za druhou přinášely vzpomínky na události z posledních dní i dní dávno minulých. Setkání s tím klukem vyvolalo obrazy a pocity, o kterých si myslel, že jsou už dávno ztraceny. Zase znova viděl sám sebe, jako osmiletého kluka, špinavého, hladového, s modřinami od neustálého bití. Rozpadající se farmu, věčně opilého otce, dva starší bratry, kteří při první příležitosti odešli z domu a víc o nich nikdy neslyšeli.

Nakonec to udělal jako oni, ve dvanácti se sebral a utekl. Měl jenom to, co měl na sobě, v kapse kudlu a mámin obrázek v malém stříbrném přívěsku, který se mu podařilo schovat před otcem, aby ho neprodal a nepropil jako všechno ostatní.

Nevzpomínal na ty roky rád, protloukal se, jak se dalo, občas i kradl, aby měl co jíst, dělal všemožné práce, jen aby dostal pár drobných nebo něco k jídlu. Byl zázrak, že to všechno přežil, že je kým je a neskončil jako otec a jemu podobní. Párkrát měl na mále, ale štěstí vždycky stálo při něm. Alespoň zatím.

Vzpomínky z minulosti přeskočily do doby nedávno minulé. Možná právě to, jak sám na vlastní kůži zažil nespravedlnost, neodůvodněné bití a neustálé napětí, způsobilo, že teď byl na tyhle věci obzvlášť citlivý. Nesnesl pohled na jakékoliv příkoří, v jeho přítomnosti nikdo nesměl udeřit dítě, ženu nebo zvíře. Nechtěl nikdy být jako jeho otec, proto tělem i duší bojoval proti takovým lidem.

A právě to bylo příčinou toho, že je teď tady. Možná nemusel reagovat tak, jak reagoval. Možná toho chlapa nemusel zastřelit. Všichni sice dosvědčili, že to byla sebeobrana, že ten lump zaútočil první, přesto nic nemohlo změnit skutečnost, že zabil člověka. Ať už byl důvod jakýkoliv.

Té noci se mu zdálo o zelených očích, rusých vlasech a divokých přestřelkách.

Nechte mě tady

Ráno Jack nechal chlapce po náročném dni vyspat o něco déle. On sám byl už dávno po snídani, když se Nick konečně mátožně vyhrabal ze své přikrývky a spánkem omámenýma očima se rozhlížel kolem sebe.

„Dobrýtro,“ Jack pobaveně pozdravil mladíka a kývl hlavou k obloze. „Říkal jsem si, jestli vylezeš ještě před polednem.“

Chlapec mrkl na slunce, stojící už docela vysoko na obloze.

„Měl jste mě vzbudit,“ pípl provinile.

Jack pokrčil rameny.

„Potřeboval ses vyspat, včera byl těžkej den. A Smokymu odpočinek taky jen prospěl. Pojď si dát něco k jídlu, zaspals dokonce i večeři.“

„Omlouvám se, ale – byl jsem příliš unavený.“

Jack zavrtěl hlavou. Ten kluk mluví jako kniha! Už dřív ho napadlo, že je to možná nějaký studentík z Východu. Vysvětlovalo by to i jeho naprostou neznalost místních poměrů a neschopnost sám přežít v divočině.

„Není proč se omlouvat,“ prohodil Jack a bez dalších odkladů se zeptal na to, co mu už delší čas vířilo hlavou:

„Máš nějaký plán, co budeš dělat dál? Myslím, jako až opustíme tenhle bohem zapomenutej kraj a dostanem se někam mezi lidi.“

Chlapec sklonil hlavu.

„Ještě jsem o tom nepřemýšlel,“ řekl tiše. Skutečně neměl nejmenší představu, co podnikne, až tato cesta skončí. Věci se nečekaně zkomplikovaly a zatím neměl sílu nad nimi přemýšlet. Navíc, něco jiného bylo impulsivně utéct a něco naprosto odlišného, přemýšlet o budoucnosti.

„Budu si muset najít nějakou práci. Nemám žádné peníze, všechno zůstalo…,“ kývl hlavou směrem, odkud přijeli. „Něco vymyslím. Rozhodně vás nechci obtěžovat víc, než to bude nezbytně nutné,“ dodal rychle s plachým pohledem.

Jack mlčky přemýšlel. Tenhle kluk byl vážně záhadou. Otrhaný, ušmudlaný, ale ještě snad nikdy nikoho neslyšel takhle mluvit. Každopádně měl lepší vychování, než se na první pohled mohlo jevit, to bylo jisté. Nejspíš to skutečně bude klouček z dobré rodiny, který utekl ze školy za dobrodružstvím.

Vlastně nic neobvyklého, pomyslel si trpce. Západ byl plný takových snílků. Naneštěstí pro ně, většina jich končila předčasně botami vzhůru dřív, než vůbec mohli Západ poznat. Byli příliš lákavou a snadnou kořistí všelijakých vyvrhelů.

Jack sváděl boj sám se sebou. Jeden hlas mu říkal, aby nechal kluka jít svou cestou, ale něco v něm se nemohlo smířit s myšlenkou, že tím ho odsoudí k jistému konci. S povzdechem si pročísl prsty obou rukou vlasy.

„A co práce na ranči, nelákala by tě?“ zeptal se a doufal, že Nick neodmítne. Ale ten jenom zaraženě pokrčil rameny a odvrátil pohled.

„Já… nevím. Asi bych to nezvládl. Ne že bych nechtěl,“ dodal rychle, „ale myslím, že by to nebylo to pravé. Myslel jsem… Vlastně nevím. Ještě si to musím všechno nechat pořádně projít hlavou.“

„Dobře,“ pokrčil Jack rameny a snažil se zahnat pachuť zklamání. Najednou měl vztek sám na sebe. Sakra, proč se o toho kluka tak zajímá! Je to jeho věc, jestli se rozhodne jít si svou vlastní cestou a zláme si vaz! Ale někde v koutku duše věděl, že to není pravda. Začalo mu na tom štěněti záležet.

„V každým případě máš ještě nějakej čas na přemýšlení,“ pokračoval po chvíli. „Počítám, že na Whiteyův ranč dojedem tak za čtyři – pět dní. Tam si můžeš odpočnout a rozhodnout se, co podnikneš dál.“

„Pět dní?!“ zašeptal Nick hlasem plným zoufalství. Představa, že ještě celých pět dní musí strávit na koňském hřbetě, mu vzala poslední zbytky odvahy. Stočil se do klubíčka a přetáhl přes sebe přikrývku. To nemůžu přežít! - blesklo mu hlavou a dál už nebyl schopen potlačit vzlyky deroucí se mu až z hloubi duše. Kousal se do rozbolavělých rtů, dusil v sobě bolest, bezmoc a zoufalství z vyčerpání. Pět dní! Ve svém stavu nepřežije ani jediný z nich! Neudělá už ani krok, celé tělo má jako v ohni, už dávno vyčerpal poslední zbytky sil.

„Kluku? Co je s tebou?“

Schoulil se pod tou otázkou, jako by dostal ránu. Vzlykl.

Jack stál v zamyšlení nad bezmocnou osůbkou u svých nohou. Zdálo se mu to nebo chlapec opravdu brečel? Poškrábal se nerozhodně na hlavě, pokrčil rameny a odešel osedlat koně, aby tak poskytl Nickovi čas na to, aby se sebral. Neměl nejmenší tušení, co kluka tak vyvedlo z míry, ale věděl, že vyzvídáním by se dotkl jeho hrdosti. Až bude Nick chtít, svěří se sám. Možná je mu jenom smutno, uzavřel si muž pro sebe.

„Hej, Nicku, jedem!“ zavolal za chvíli už ze sedla Smokyho a čekal, že chlapec nasedne za něj. Nick se ani nepohnul.

„Slyšíš? Nebudu tady čekat celej den!“ zahartusil.

Váhavě a pomalu se deka nadzvedla a Nick malinko vykoukl ven. „Nechte mě tady, prosím,“ zamumlal bezbarvým hlasem s očima upřenýma do země.

Muž nevěřícně potřásl hlavou.

„Jak to myslíš?“

Chlapec ztěžka polkl a ani teď se na Jacka nepodíval.

„Já už s vámi dál nepojedu.“

Pěknou chvíli nebyl kovboj schopen promluvit. Srovnával si v hlavě Nickova slova a ať přemýšlel, jak přemýšlel, nic rozumného mu z toho nevycházelo.

„Zbláznil ses?“ promluvil nakonec.

Hoch nereagoval, jen se ještě víc schoulil a z očí se mu skutálela slza.

Jack potichu zaklel, na okamžik v němé prosbě obrátil tvář k nebi a sesedl z koně. Došel až k chlapci, přidřepl si k němu a pohlédl mu do tváře.

„Tak co se děje,“ vyzval ho.

Nick sklonil hlavu a zakryl si tvář paží.

„Já už dál nemůžu,“ vzlykl. „Všechno mě strašně bolí, já… nezvládnu to.“

Kovboj sykl. Tohle mu ještě scházelo!

„Tys toho v sedle moc nenajezdil, co?“ Spíš konstatoval, než se ptal.

Nesmělé přikývnutí mu to potvrdilo.

Jack chvíli beze slov upíral zrak na postavičku před sebou. Uměl si dobře představit, co mládeneček prožívá a jak mu asi musí být.

Zvažoval jejich možnosti, přemýšlel, jak situaci vyřešit. Den dva odpočinku jim neuškodí. Kluk se trochu zmátoží a i Smoky nabere síly, dva jezdci jsou na něj přece jen dost. Ale tady zůstat nechtěl, jednak tu nebyl zdroj vody a tu trochu trávy spase Smoky raz dva. Pokud se chtějí utábořit, pak musí najít lepší místo. Něco ho napadlo.

„Můžeš aspoň jít?“

Nick polkl a místo odpovědi jen pokrčil rameny.

„Musíme se dostat někam k vodě, tam se pak utáboříme a dáme si oddych, než se vzpamatuješ. Je mi líto, ale tady zůstat nemůžeme,“ vysvětloval trpělivě a shlížel na ten kousek ušmudlané tváře, který vykukoval zpod stínu krempy širokého klobouku. Tomu klukovi ještě ani nerostou vousy, napadlo ho nelogicky.

„Musíš to ještě chvíli vydržet, Nicku. Samotnýho tě tady rozhodně nenechám, i kdybych tě měl výzt přehozenýho přes sedlo jako balík.“

Nick vytáhl šátek, utřel si jím nos a zase ho zastrčil do kapsy.

Normální kluk by si utřel nos rukávem, pomyslel si Jack, ale nekomentoval to.

„To by bylo možná nejlepší,“ špitl mladík a Jack se při té představě usmál. Fajn, kluk je schopný žertovat, není na tom ještě tak zle, konstatoval pro sebe.

„Dobře. Můžeš se zatím pomalu vydat dál pěšky a já pojedu napřed obhlídnout kraj a najít lepší místo pro tábor. Potom se pro tebe vrátím, oukej?“

Odpovědí mu bylo jen přikývnutí a záblesk tmavých očí zpod krempy širokého klobouku.

„Tak pojď, ty kloučku,“ pobídl hocha a stáhl z něj deku, aby ji sroloval a připevnil k sedlu.

Nick se ztěžka narovnal a pomalu, se zatnutými zuby, rozhýbával ztuhlé svalstvo. První kroky byly nejtěžší, všechno bolelo, ale s každým dalším se šlo o něco lépe. Hlavně že zas nemusí na koně! S odhodláním, které sám necítil, vykročil ve stopách jezdce.

Jack se po něm ohlédl a pro sebe se usmál. Kluk se drží, něco z něj přece jen bude.

V údolí

Když se víc jak po čtyřech hodinách Jack vracel ve svých stopách, už zdaleka viděl útlou postavičku, statečně pochodující drsnou krajinou. V té chvíli pocítil obdiv a uznání ke klukově odvaze a odhodlání čelit nepříjemnostem života. To štěně bylo na pokraji sil, ale nevzdávalo se. Jack pobídl Smokyho a ještě z dálky zamával na chlapce.

„Našel jsem dobrý místo, je tam spousta trávy a vody. Je to už jen pár mil. Zvládneš to?“

Chlapec jen přikývl. Skrze stažené hrdlo nebyl schopen ze sebe vypravit hlásku. V posledních hodinách, kdy zůstal zase sám jen se svými myšlenkami, přicházely pochybnosti a strach. Co když se kovboj už nevrátí? Co když už měl dost toho, vláčet se s takovým břemenem a uvítal, že mohl odjet? Nic je k sobě nepoutalo, neměli pranic společného, nebyli odpovědni jeden za druhého. Pochopil by, kdyby se Jack rozhodl vydat se dál svou cestou bez něho. Nick pro něj znamenal jen přítěž, zdržení, další starost navíc.

Když ale před chvílí uviděl vracejícího se jezdce na velkém šedém koni, zaplavila ho obrovská vlna úlevy a vděčnosti. Nikdy by neřekl, že bude mít takovou radost, že zase vidí toho hromotluckého zarostlého a neupraveného muže se zvláštníma šedohnědýma očima a jeho obrovského šedého hřebce.

Jack dojel blíž a z výšky shlédl na chlapce.

„Vydržíš ještě chvíli v sedle? Budeme tam dřív.“

Chlapec neurčitě kývl.

„Snad ano.“

„Fajn, nasedej.“

Po pár mílích Jack podle křečovitého sevření hubených paží kolem svého pasu usoudil, že Nick už toho má tak akorát dost a přitáhl uzdu.

„Oukej, teď zase kousek po svých,“ rozhodl.

Nick na víc nečekal a s úlevou sklouzl z koně jako první. Chvíli jen tak stál se zavřenýma očima, lehce předkloněný, s oběma rukama opřenýma o stehna a přemáhal bolest.

Odřená místa na nohou pálila a hrubá látka kalhot se přilepila na znova krvácející kůži.

Jackovi stačil jediný pohled, aby pochopil, jak chlapec trpí. V duchu zaúpěl. Kruci, copak ten kluk nemůže něco říct?

„Je to hodně zlý?“

„Já… nevím.“

„Sundej ty kalhoty!“

Nick sebou vyděšeně trhl a s očima plnýma hrůzy zíral na Jacka. Pomalu vrtěl hlavou a krůček po krůčku ustupoval vzad. Jeho tvář byla najednou nepřirozeně bledá.

„Co blázníš, kluku?“ Jack v první chvíli nerozuměl té reakci, ale potom se, s pohledem upřených do Nickových vyděšených očí, zarazil.

Ježíši, to snad ne!

Zvedla se v něm obrovská vlna vzteku. A znechucení. Dokázal si představit jen jeden důvod, proč se Nick tak vyděsil. Už o takových případech slyšel. Chlapi občas mají divné choutky. Sakra! To mu byl čert dlužný! Tak před tím kluk utíká?

Sjel pohledem postavičku před sebou odshora dolů a zase zpět a snažil se uklidnit a najít vhodná slova. Když promluvil, zněl jeho hlas stejně, jako když konejšil jankovitého koně. V podstatě v tom nebyl zas až tak velký rozdíl, pomyslel si trpce.

„Nicku, klid! Neublížím ti. Chtěl jsem ti jen pomoct. Rozumíš? Ani se tě nedotknu. Neměj strach. Všechno je v pořádku. Ode mě ti nehrozí žádné nebezpečí. Hlavně klid, chlapče. Klid! Chtěl jsem jen vidět, jak moc je to zlý,“ kývl k chlapcovým nohám.

Hoch zavrtěl hlavou. V očích měl pořád ten vyděšený výraz, ale už dál necouval.

„Já to zvládnu,“ zašeptal.

Jack ho chvíli zkoumavě pozoroval, potom přikývl.

„Oukej. Udělám ti potom na ty odřeniny hojivý obklad, uleví se ti. Bude to v pořádku, Nicku. Všechno bude v pořádku. Postarám se o tebe, jasný?“

Nick pomalu kývl. Snad ani plně nerozuměl tomu, co se mu kovboj snažil říct, ale stačilo mu, že v tónu jeho hlasu slyšel něco, co vzbuzovalo důvěru.

„Děkuji,“ špitl a na znamení toho, že zvládne pokračovat v cestě, vykročil se skloněnou hlavou na další pochod.

Jack se ještě chvíli zamyšleně díval za útlou postavičkou. Kdo ví, co všechno si ten kluk prožil. Možná proto z něj měl Jack pořád tak divný pocit. Ale už se rozhodl. Ať je za tím cokoliv, kluka dál samotného nenechá. A postará se, aby z něj něco pořádného bylo.

S povzdechem vykročil za ním a brzo srovnal krok s jeho.

Dlouhou dobu šli mlčky, každý zabrán do svých myšlenek. Nakonec to byl Nick, kdo první prolomil ticho:

„Pane Larey, můžu se zeptat?“

Kovboj se po něm ohlédl.

„Jen Jack, Nicku, to stačí.“

„Dobře. Jacku, ten ranč, kam jedete – vy tam žijete?“

Jack se usmál. Byl rád, že se kluk začíná zajímat o dění kolem sebe. Znamená to, že se dokáže přenést přes to, co se mu stalo, ať to už bylo cokoliv.

„Ne, ale mám v úmyslu se tam nějakej čas zdržet. Starej Whitey, jako majitel toho ranče, už mě k sobě dlouho láká a naposled psal, že potřebuje novýho předáka, tak jsem si řekl, že to zkusím. Už mám toho toulavýho života po krk, tohle bude vítaná změna.“

„A ten pan Whitey – má rodinu?“

Jack přikývl.

„Žije tam se ženou a dcerou. To děvče může být o něco starší než ty, tak šestnáct – sedmnáct. Je prej to velkej ranč, jeden z největších v tom kraji a každá ruka k práci je tam dobrá. Takže,“ shlédl na mladíka, „když si to rozmyslíš a Whiteyovi se bude zamlouvat, že zaměstnává takový štěňata, jako seš ty, můžu tě vzít do práce.“

„Mě?“

„Jo, nebo se ti na tom něco nezdá?“

„Ne, to ne, jenom… Já vlastně nevím. Musím… musím si to všechno ještě rozmyslet. Ale děkuji za nabídku,“ dodal rychle.

Jack jen něco neurčitého zabručel. Nějak se pořád nemohl zbavit pocitu, že na tom klukovi je fakt cosi zatraceně zvláštního.

„Ještě jsem nebyl na žádném ranči,“ špitl si pro sebe Nick. Jack se po něm tázavě ohlédl.

„Odkud seš, Nicku?“

Mladík zbledl a najednou klopýtl.

„Já… z – z města… z… Chicaga.“

Něco na jeho odpovědi se Jackovi nezdálo, ale nekomentoval to. Konec konců, měl právo na nějaké to tajemství, pokud tím nikoho neohrožoval.

„Hm. To seš daleko od domova. Já jsem z jihu z Texasu, z takový mrňavý díry u Sweetwater. Naši tam měli ranč. Byli jsme doma tři kluci, já nejmladší. Máma umřela, když mi bylo osm. Táta pil a řezal nás, kde se dalo. Ve dvanácti jsem už toho měl po krk a utekl jsem. Od tý doby se protloukám, jak se dá. Pár let jsem dělal na jednom ranči, ale pak se to nějak zašmodrchalo a musel jsem zas pryč. Příležitostně jsem se nechal najímat jako honák, chvíli jsem zkoušel hledat zlato a tak různě. Naučil jsem se spolýhat jen sám na sebe. Ono ti nic jinýho ani nezbude, když chceš přežít. Neboj, taky to zvládneš,“ usmál se na Nicka, pozorně sledujícího každé jeho slovo. Ještě nikomu nevyprávěl to, co řekl tomuhle chlapci. Ani nevěděl, co ho k němu táhne. Možná to byla schopnost vzbuzovat pocit, že bez Jackovy ochrany bude ztracený.

Po pár mílích, kdy střídali chůzi s jízdou, konečně opustili zemi kaňonů a skalních rozsedlin a stanuli na okraji náhorní plošiny, otevírající velkolepý výhled do volného kraje. Daleko před nimi, až k vzdálenému mlžnému obzoru se táhly zelené pastviny, rozlehlá údolí protkaná křivolakými stužkami řek a potůčků, nekonečné pláně s purpurovým nádechem, volný svobodný kraj, rozprostírající se od jednoho obzoru k druhému.

Ten nečekaný obraz zaskočil Nicka tak, že téměř zapomněl dýchat a dlouhou dobu stál, neschopen slova a pohybu a jenom očima dokořán rozevřenýma hltal kraj před sebou. Veškerá únava a bolest byla rázem zapomenuta, na místo smutku a strádání zaplňujícího jeho mladou duši, nastoupil nový pocit. Posvátná úcta, okouzlení, nadšení. A s ním touha zůstat tak navždy. Už nikdy se nemuset rozloučit s pohledem na nekonečné zvlněné pláně, na lesy střídající pastviny, dlouhá úrodná údolí, na nekonečný volný obzor a temnou zubatou křivku hor. Stále dýchat svěží vzduch s ostře kořenitou vůni šalvěje, naslouchat zpěvu ptáků a jednou pro vždy zapomenout na vše, co zůstalo tam vzadu, daleko za tou hroznou pustinou.

Z okouzlení chlapce vyrušil tlumený hlas: „Ten výhled za to stojí, co říkáš?“

Jediným kratičkým pohledem do mužovy tváře, poznal Nick, že i na jeho společníka zapůsobil obraz, jenž se před nimi tak nenadále objevil. V tom okamžiku pocítil nekonečné sympatie k tomu tvrdému velkému muži. Kdyby v té chvíli nebyl Jack plně zaměstnán kontrolou pobřišnice sedla svého koně, vyčetl by z hochova výrazu cosi, co by ho zřejmě dost překvapilo a co by mu dlouho nedovolilo klidně spát.

O něco později dorazili do malebného údolí. Jeho severní částí se meandrovitě vinul potok, který se v jednom místě vléval do malého jezírka, ukrytého v houštině osik, topolů a vrb. Voda, křišťálově čistá, se ve slunečním svitu leskla jako zrcadlo. Ve větvích stromů švitořili ptáci, lehký větřík povíval listovím a vzduch opojně voněl sluncem, trávou a jehličím.

Jack našel místo na tábořiště, sesedl a s uspokojením se rozhlížel.

„Tohle je ono. Je to dobrý místo, tady můžeme zůstat. Chvíli si odpočni a pak zkus nasbírat nějaké dřevo na oheň. Zvládneš to?“ kývl na Nicka. „Já se zatím podívám po něčem, co by se dalo ulovit, už nemáme skoro nic k jídlu.“ Odepnul sedlové vaky, hodil je na zem, sám znova vysedl na koně a odcválal.

Nick osaměl. Dlouhou chvíli jenom stál a bez hnutí vychutnával uklidňující atmosféru údolí. Sluneční paprsky jej polaskaly na tváři a chlapec jim s rozkoší nastavil celý obličej. Zavřel oči a všemi smysly vnímal jejich hřejivé doteky. Naslouchal šumění stromů, ptačímu zpěvu a bzučení včel a cítil, jak se mu v žilách rozlévá klid a uvolnění. S úlevným vydechnutím otevřel oči, rozhlédl se údolím a s rozpaženýma rukama se zatočil dokola. Tiše se sám pro sebe zasmál a potom, trávou vysokou skoro až k pasu, zamířil k jezírku.

Na jeho břehu se zastavil a okouzleně hleděl na stříbřitě pableskující hladinu a břehy porostlé rákosím. Čistá, průzračná voda lákala ke koupeli a chlapec jen těžko odolával. Obrátil hlavu zpět k táboru a chvíli napjatě naslouchal.

Nic než ptačí zpěv a šumění větru ve větvích nerušilo klid údolí. Ještě maličko zaváhal, ale potom už ze sebe v rychlosti svlékl obnošené plandavé šatstvo a štíhlounká postavička se vzápětí vnořila do třpytivých vod jezírka.

První kontakt do krve rozedřené pokožky s vodou byl téměř k nesnesení, ale během několika okamžiků bolest odplynula, odnesena chladivým dotekem a zůstal nečekaně příjemný pocit úlevy. Pár temp v průzračně čisté, sluncem prohřáté vodě osvěžilo a protáhlo znavené tělo.

S novou energií, znovu pečlivě oblečen, se širokým kloboukem vraženým do čela, vracel se Nick zpět do tábora a po cestě sbíral suché dřevo na oheň.

Ve stejné chvíli se z opačné strany z lesního porostu vynořil velký šedý hřebec se svým jezdcem a zamířil přímou cestou k chlapci. Nick krátce pohlédl jejich směrem, tvář mu malinko znachověla, a aby zakryl náhlé rozpaky, pustil se do sbírání větví s mnohem větší vervou.

Jack hodil na zem uloveného zajíce, seskočil z koně, odsedlal ho a pustil na pastvinu. Ještě než začal s přípravou večeře, vytáhl ze sedlové brašny hrst nějakých bylin a listů a podal je Nickovi.

„Tohle ti pomůže na ty odřeniny. Trošku to rozmačkej a přilož na rány. Můžeš to tam nechat až do rána a uvidíš, že zítra se budeš cítit o hodně líp. Věř mi, mám to vyzkoušený.“

„Děkuji,“ špitl mladík a než s plnou hrstí bylin zamířil k jezeru, přes rameno se na Jacka usmál.

Jack jeho úsměv bezděky opětoval. Najednou se zarazil a zatřásl hlavou. Kruci, není divu, že kluk přitahoval divný týpky, s tím jeho skoro holčičím kukučem.

Musím z něj udělat chlapa. Naučit ho bránit se, pomyslel si.

S rozporuplnými pocity a hlavou plnou matoucích myšlenek, se pustil do přípravy večeře.

Maso už bylo skoro hotové, když se konečně Nick vynořil z houští a posadil se poblíž ohně s koleny pod bradou.

„Dobrý?“ kývl Jack a ukázal na jeho nohy.

Nick se zarděním přikývl.

„Je to… příjemné. Už to skoro nebolí. Moc vám děkuji.“

„Maličkost,“ mávl Jack rukou. „Když žiješ v divočině, musíš si umět poradit. Zítra ti natrhám další a uvidíš, jak budeš fit.“

„Moc vám děkuji, Jacku. Bez vás bych byl ztracený.“

„Jo,“ kývl muž. „Měls štěstí. Je toho hodně, co musíš umět, abys přežil. Ale neboj, zvládneš to, tím jsem si jistej. A postarám se, že už ti nikdo nebude ubližovat, rozumíš?“

Nick sklonil hlavu, aby kovboj neviděl slzy deroucí se mu do očí. Hrdlo se mu stáhlo dojetím, ale zároveň mu hrud sevřel pocit viny. Ale nemohl jinak. Ještě ne.

Objal si kolena rukama a beze slov hleděl do plamenů. Ani jeden z nich necítil potřebu mluvit. Oba měli hodně věcí k přemýšlení.

Hned po večeři se Nick zachumlal do pokrývky a uložil své rozbolavělé tělo na tvrdou zem. Přesto, že ho všechno bolelo a věděl, že noc na tvrdé zemi bude k nepřečkání, uklidňovalo ho vědomí, že zítra nemusí zase na koně.

Než, jako každý večer, ponechal kovboje jeho myšlenkám, tiše špitl: „Díky za všechno, za pomoc a… za toto místo“.

Prozření

„Hej, ospalče, vstávej, máš práci!“ zahalekal Jack a hodil rozespalému Nickovi k nohám opeřenou hroudu.

Zatímco chlapec spal, vyrazil Jack ještě za svítání na lov. Teď se vracel s uloveným tetřívkem a s rozhodnutím, ke kterému dospěl už včera. Je načase naučit kluka soběstačnosti. A začne hned.

Nick na tu hromádku peří hleděl skoro až podezíravě a už vůbec nevěděl, co s tím.

„Nekoukej tak vyjeveně, oškubej ho a vykuchej, to snad zvládneš, ne?“

Chlapec natáhl nohu a špičkou boty se opatrně dotkl mrtvého ptáka. Vůbec si neuměl představit, že by na to zvíře měl nějak sáhnout, natož s ním udělat to, co Jack říkal.

„Neboj, nekouše. Neuměl to ani jako živej, natož teď,“ okomentoval Jack jeho opatrné sondování a dál se věnoval svému koni. Přitom však po očku zároveň sledoval i Nicka a bavil se na jeho účet. Kluk se choval, jako by ještě nikdy neviděl zastřeleného tetřeva, natož, aby věděl, co s ním.

Nick nepřestával pozorovat tu věc u svých nohou. Nakonec pokrčil rameny a pohlédl na Jacka, ale zdálo se, že ten má spoustu jiné práce.

Myslel to vážně? To s tím oškubáním a tak? Zamračil se a přidřel si. Opatrně dvěma prsty uchopil chomáč peří a zatáhl. Nic se nestalo. Zatáhl trochu víc, ale situace se nezměnila.

Vstal a začal si otírat prsty o kalhoty. Přitom se nepřestával mračit a pozorovat tu věc.

„Můžete mi ukázat, jak to mám udělat?“ odvážil se konečně zeptat.

Jack zavrtěl hlavou.

„Jen to zkus. Snaž se. Jinak budeme bez oběda.“

Chlapec překvapeně vzhlédl k Jackovi, ale ten nejevil evidentně žádný zájem, aby mu pomohl. Povzdychl si a znova přidřepl k tetřívkovi.

Na druhý pokus se mu už podařilo vytrhnout pár pírek. Povzbuzen úspěchem pokračoval a vyškubl další trs. Chvíli tak ptáka oškubával, ale potom se zarazil. Tímhle tempem bude hotov možná tak do večera. Musí to jít nějak rychleji.

„Nešlo by to stáhnout?“ napadlo ho, když si vybavil Jackovo zacházení s předchozími úlovky.

Jack měl co dělat, aby zamaskoval smích.

„Ne, to by fakt nešlo,“ pronesl suše a snažil se, aby nebylo v jeho hlase poznat, že se náramně baví. „Ale možná by pomohlo ho spařit,“ napověděl stručně.

„Spařit?“ S tím si už Nick vůbec nevěděl rady. Povzdechl si a vstal. Bezradně pohlédl na Jacka a kapituloval.

„Já nevím jak. Omlouvám se, ale nikdy jsem to nedělal a vůbec netuším, jak na to.“

Jack přikývl. Bylo mu to jasné od samého začátku, ale ocenil, že se kluk alespoň snažil, a když si nevěděl rady, přiznal to.

„Oukej. Tak pojď, ukážu ti to. Chlap musí umět i ženský práce, pamatuj si to.“

Ale ani dál to neměl Nick snadné. Zdálo se, že Jack se rozhodl, naučit ho ihned úplně všemu. Nick musel sám nachystat ohniště, rozdělat oheň a zavěsit kotlík s vodou.

Jack přispíval sem tam jen drobnou radou a veškerou práci nechal na chlapci.

Samotný proces spaření tetřívka proběhl pod Jackovým velením dobře a i oškubání se po nějaké době nakonec zdařilo, přestože se zdálo, že Nick občas zápasí s nevolností ze zápachu zapařeného peří. Ale ve chvíli, kdy mu Jack vložil do ruky nůž a ukázal, kde má vést řez, Nick skončil. Vyděšeně se díval na nůž ve své ruce a na holé tělo tetřeva a vrtěl hlavou.

„To… asi nepůjde,“ vykoktal.

„Proč by to nešlo? Zatím sis vedl docela dobře, tohle zvládneš taky. Když ho máš na talíři, tak už ti nevadí do něj říznout, tak proč by ti to mělo vadit teď? Jen do něj!“

„Ale já nevím, jak.“

„Ukaž,“ Jack se naklonil nad Nicka, sevřel jeho ruku držící nůž a vedl ho.

Sotva že se břicho ptáka pod ostrým řezem rozevřelo a vyhřezly vnitřnosti, Nick sebou trhl a upustil nůž.

„Klid,“ napomínal ho Jack, ale to už se chlapec Jackovi vytrhl, vyskočil od rozdělané práce a s jednou rukou přitisknutou na ústa a druhou na žaludek spěšně zamířil k lesu.

Jack se nad jeho reakcí pobaveně ušklíbl.

Fajnovka, pomyslel si. Jako by se nikdy nedostal do kuchyně. I když – možná, že opravdu ne. Pokrčil rameny. Ale výuka ještě neskončila.

„Slečínko,“ zavolal k lesíku, kde zmizel Nick mezi stromy. „Máš tady nedokončenou práci a já už mám hlad, tak sebou hoď.“

Z lesa se po chvíli vyploužila skleslá postava a nejistě pokukovala po Jackovi. Vypadalo to, že Nick je z nějakého důvodu zmatený a rozpačitý. Kousal si dolní ret a tvář mu plála ruměncem.

Došel zpět k Jackovi a nejistě přešlápl z nohy na nohu.

„Já… omlouvám se,“ vysoukal ze sebe skrze stažené hrdlo, hlavu sklopenou tak, že mu Jack ani neviděl do tváře.

„Za co?“ pokrčil rameny Jack. „Pojď to dodělat.“

Nick na chvíli zvedl hlavu.

„Promiňte, ale… já opravdu nemůžu. Nezlobte se.“

„Ty seš mi ale nějaká primadona. Tak se aspoň dívej.“ Jack zručně dokončil řez, vyňal vnitřnosti a vybral z nich srdce, játra a žaludek a vše očistil. Potom maso naporcoval, hodil do kotlíku a vše podal Nickovi.

„Běž to omýt a snaž se to nepozvracet. Já zatím zlikviduju tohle,“ kývl k nevzhledné hromádce peří a vnitřností u svých nohou.

Nick vzal kotlík a než odešel k vodě, ještě na Jacka vrhl zvláštní pohled. Zdálo se, že o něčem urputně přemýšlí, ale nemá odvahu se zeptat. Než překonal nechuť a provedl požadovaný úkol, stihl Jack zatím odstranit všechny zbytky po tetřívkovi a jen pár zatoulaných pírek dokazovalo, co se tady dělo.

„Fajn, kluku, teď do toho nalej vodu a dej to všechno vařit nad oheň,“ přikázal Jack, jakmile se Nick objevil. „Až to budeš mít, ukážu ti pár bylinek, který k tomu můžeš přidat. A necourej se, nebo budeme obědvat fakt až zítra. Upozorňuju tě, že když mám hlad, jsem příšerně vzteklej.“

Varování zabralo, protože Nick, i přes zjevnou nechuť, provedl všechny úkony v co nejrychlejším čase a potom se soustředěně věnoval Jackovu výkladu a vyhledávání bylin. Zdálo se, že to ho zaujalo mnohem víc, než porcování drůbeže a Jack na jeho zvídavé otázky ochotně odpovídal a vysvětloval využití různých rostlin. Těšilo ho, že Nick konečně o něco projevil zájem. Snad by si s bylinkami dokázal poradit lépe, než s masem.

Když Jack konečně konstatoval, že v kotlíku je vše tak, jak má, spokojeně se protáhl a mrkl na Nicka.

„Tak, a teď si dáme zaslouženou koupel, co ty na to?“ a aniž by čekal na chlapcovu reakci, sám zamířil rovnou k vodě. Cestou si svlékal košili a odepínal opasky a na břehu je pohodil na zem, spolu s botami a kalhotami.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zapomenout na lásku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.