MONS KALLENTOFT

MARKUS LUTTEMAN

ZACK

BRNO 2015

Copyright © 2014 by Mons Kallentoft & Markus Lutteman

First published by Stockholm Text Publishing AB

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Cover photo © Dennis Matheson (www.flickr.com/photos/dennis_matheson/3260507529)

Translation © Marie Voslářová, 2015

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2015 (elektronické vydání)

ISBN 78-80-7491-622-9 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-623-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-624-3 (Formát MobiPocket)

Obsah

PROLOG

ČÁST PRVNÍ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

ČÁST DRUHÁ

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

ČÁST TŘETÍ

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

Kdo přižene lidožravé koně?

Kdo přemůže thráckého krále Dioméda?

Kdo zachrání nevinné?

Náš hrdina, náš hrdina, náš hrdina.

PROLOG

1999

Dvanáctiletý chlapec leží na zádech v rozbujelé trávě a rychle, přerývaně dýchá.

Srpnová noc je tmavá a teplá.

Železitý pach čerstvé krve se mísí s vůní lučního kvítí a on rozšířenýma, bdělýma očima hledí k nezměrnému nebi.

Obloha je plná zářivých bodů. Dokonce i uvnitř souhvězdí jako Velká medvědice, Kasiopea nebo Orion se na sebe mačkají spousty dalších malých hvězdiček. V dlouhém pásu táhnoucím se po nebi se hvězdy kupí tak hustě, že utvářejí bílou mlhu.

Mléčná dráha.

Jeden učitel jim ve škole říkal, že Slunce je jenom nevýznamná tečka na okraji galaxie Mléčná dráha. A jestli je Slunce nevýznamná tečka, co je potom Země? Zrníčko písku, které skoro nestojí za pozornost.

Nebylo lehké se s tím smířit. Jako by tím pádem nic, co člověk dělá, nemělo význam.

Když teď chlapec leží na louce a hledí do nepochopitelného nekonečna, přeje si, aby to byla pravda. Aby nic nemělo význam. Aby to, co se ten večer stalo, prostě zmizelo v obří galaktické změti věcí, které nehrají žádnou roli.

Ten druhý leží ve vysoké trávě jen o několik metrů dál. Chlapec se tím směrem neodvažuje obrátit a podívat se tam.

Kašle, cítí rozbolavělá žebra. Tričkem začíná pronikat vlhko a on si náhle uvědomí vysoké tóny, které vyluzují cvrčci. Ten zvuk se mu nelíbí. Je to, jako by svým křikem chtěli žalovat:

„Tady je! Vidíme ho!“

Chlapec ví, že už tu nemůže zůstávat. Musí pryč. Ale je tak strašně unavený.

Cítí, jak se mu tělo tiskne k zemi, jako by planeta zrychlovala. Hvězdy se přibližují. Bílý pás Mléčné dráhy je čím dál zřetelnější, stejně jako ďábelské obličeje, které se ukrývají v tmavých prostorech mezi hvězdným prachem.

Vezměte mě pryč. Pryč do vesmíru. Tam do velkého zapomnění.

ČÁST PRVNÍ

O tom, jak se likvidují zapomenutí,

jak se rozevírají hladové čelisti

a jak dosud živí křičí v podzemí

1

STOCKHOLM 2014

Ve staré budově loděnice panuje horko.

Na nevelkém tanečním parketu se podrážky lepí na rozlité pivo a vzduch je tak vlhký, že těla mají sotva šanci zbavit se potu.

V místnosti nejsou okna, nikdo neví, že omšelé cihlové zdi už zalévá ranní slunce. Tady neexistuje zavírací doba, žádné poslední objednávky na baru. Organizátor zkrátka nechává party pokračovat tak dlouho, dokud mu připadá, že to stojí za to — nebo dokud nepřijede policie. Je normální pondělní ráno uprostřed června, ale stockholmští andělé noci mávají křídly jako nikdy předtím.

DJ zvolna přidává na intenzitě a dunění basů zrychluje. Tanečníci odpovídají zajásáním a teplota ve staré montážní hale ještě stoupá.

Mladý muž uprostřed parketu odhodil tričko. Tančí se sebedůvěrou člověka, který se nestará, co si myslí ostatní. Na zpocené čelo se mu lepí několik světlých pramenů vlnitých vlasů, a když si je odhrne, všimne si jeho pohybu několik žen. Pohlédnou mu do obličeje a pokračují dolů k svalnatému, nahému a úplně hladkému trupu. Líbí se jim, co vidí.

Dvě z nich se s ním opakovaně snaží navázat oční kontakt. Je jim okolo dvaceti, jedna má rovné světlé vlasy na mikádo, druhá je tmavší dlouhovláska. Obě mají na sobě přiléhavé šaty, které končí vysoko nad koleny.

Něco si šuškají, hodnotí jeho vzhled, plné rty a rovný, silný nos jako božsky krásné. Jako by to byl hrdina z nějakého starého dívčího románku nebo z řeckého antického dramatu. Muž na ně několikrát zběžně pohlédne. Nic víc. Teď chce jenom tančit. Nechat své tělo reagovat na energické hudební smyčky a osvobodit mozek i duši od myšlenek a pocitů.

Napije se z láhve piva, kterou drží v ruce, a rozhlédne se. Potom se mu po tváři rozlije široký úsměv a pohled se mu projasní. Udělá několik kroků dopředu, zakopne o kabel, ale znovu najde rovnováhu a zamíří k tmavovlásce. Ta vteřinu rychle uvažuje, co mu řekne, ale pak ji odstrčí stranou urostlý muž v černém nátělníku, který se za ní náhle vynoří. Oba muži zvednou pravou ruku a jejich dlaně se se silným plesknutím setkají. Obejmou se a dlouhán řekne světlovlasému mladíkovi něco do ucha. Ten odpoví přikývnutím a oba se protlačí pryč z parketu.

Rezavé pisoáry na záchodech páchnou močí, obklady na zdech jsou pokryté tagy a plné samolepek propagujících undergroundové kluby či různé obskurní internetové stránky.

Zapadnou za nimi dveře a hudba zeslábne tak akorát, aby si už nemuseli křičet do uší. Muž s holou hrudí chytí kamaráda za rozložitá ramena a trochu s ním zatřese.

„Sakra, Abdulo, hrozně rád tě vidím. Už jsem si začínal myslet, že se neukážeš.“

„Měl jsem dost práce, znáš to.“

„V tuhle dobu?“ Zack pohlédne na hodinky. Je 3.35. „Pracuješ pozdě.“

Abdula se usměje.

„Jenom proto, abych sehnal něco dobrého pro svého kamaráda.“

Otevře dveře jedné ze tří kabinek a vysekne teatrální hlubokou poklonu.

„Až po vás, seňore Herry.“

Poklop záchodu je plný tenkých zářezů po žiletkách a jiných ostrých předmětech. Abdula na něj vysype obsah malého průhledného sáčku a rozdělí ho stříbrnou VISA kartou banky Nordea. Pečlivě servíruje kokain a Zack zatím očima sklouzne na kartu.

KHAN, ABDULAH, píše se pod šestnácti číslicemi.

Ví, že kamarádovo jméno i příjmení se ve skutečnosti píše jinak, ale finančnímu úřadu se v roce 1993, kdy se rodina Kahnových přistěhovala do Švédska, podařilo obě jména poplést. O mnoho let později Abdula úředníky požádal, aby svou chybu napravili, a oni souhlasili — když zaplatí několik tisíc. A tak se rozhodl zůstat u špatně zapsaného jména.

„No tak si posluž,“ řekne a podá Zackovi tlusté růžové brčko.

Zack na kamaráda udiveně pohlédne.

„Co to krucinál je? Začal sis obstarávat brčka v McDonald’s?“

„To není z McDonald’s. Tam je mají moc dlouhá a tenká. Tohle jsem vzal v tom novém mléčném baru u náměstí Mariatorget. Vlastně bylo taky dlouhé, ale rozstřihl jsem ho napůl. Teď je akorát.“

„No jo, ale k čemu vůbec potřebujeme brčko? A růžové? Co se stalo s tou chromovanou trubičkou, kterou jsi měl v tom super pouzdře?“ zeptá se Zack a trochu sarkasticky přitom zdůrazní slovo super.

„Kvůli policajtům, chápeš,“ vysvětlí Abdula s mrknutím. „Když nosíš v kapse takovou věc, hned začnou mít kecy, i když jsi jinak čistej.“

„No jo. Tak to sem dej,“ řekne Zack a natáhne se po brčku. Přiblíží k němu nos, silně potáhne a posunuje trubičku podél čáry kokainu.

Chvíli zůstanou sedět vmáčknutí na podlaze vedle záchodové mísy a jen se na sebe dívají, než droga začne působit. Myšlenky se jim pročišťují. Pohled rozjasňuje. Všechno je v pohodě. Všechno je fajn. Svět má dokonale ostré kontury.

Zack pohlédne Abdulovi do očí. Známých má hodně, ale jen jednoho opravdového přítele. Už toho spolu hodně zažili. Roky plné šílenství, potíží a neustálého boje. A vzájemné lásky, jako by byli bratři.

Dal bych za tebe život, pomyslí si Zack.

Ta myšlenka mu naplní hruď. Abdula se setká s jeho pohledem a vypadá to, jako by mu četl myšlenky. Přikývne v odpověď.

Už zase na parketu. Plíce musejí bojovat, aby v ulepeném horku vstřebaly alespoň nějaký kyslík. Pomalu se stírá hranice mezi panikou a extází.

Monotónní beaty dohánějí Zacka k šílenství. K příjemnému šílenství. Po těle mu stéká pot a blond vlasy má ve vlhku čím dál zvlněnější. Těsně u nich tančí dvě dívky. Ta blondýna a tmavovláska. Rameno na rameni. Stehno na stehně. Hudba duní. Další návštěva záchodu. Čtyři lidé nacpaní v kabince. Karta klepe na poklop záchodu jako datel. Dívky se chichotají. Můžou si dát první. Když se předkloní, jejich výstřihy už skoro nic nezakrývají. Pohodí hlavou dozadu, až se jim rozlétnou vlasy, a instinktivně si přidrží ruce u nosních dírek. Vstávají. Těla se na sebe tisknou v těsném prostoru. Rty se setkávají. Jazyky.

„Líbal tě jazykem?“

Tři Asiatky na ošoupané pohovce v obývacím pokoji sídlištního bytu ze sedmdesátých let se rozjařeně chichotají. Mekongská whisky udělala své. Nálada už je dost povznesená.

„To jsou ale otázky! Neřeknu,“ odpovídá mladá žena klečící na polštářku u stolku naproti nim, ale prozrazuje ji stydlivý úsměv.

„Ale Mi Mi, vždyť je ti jen osmnáct,“ předstírá rozhořčení nejstarší z žen v místnosti a druhé dvě se znovu rozesmějí.

„Nebylo ti náhodou teprve sedmnáct, když k tomu došlo?“

„Ne, měla jsem už po narozeninách. Bylo to v říjnu. Šestnáctého října,“ odpoví a chvíli se u té vzpomínky zdrží.

V misce vody na stole se pohupují čtyři čajové svíčky a mihotavě ozařují terakotové tapety. V pokoji voní koriandr, chilli, rýže a sušené ryby, které měly ženy k večeři.

Rýžová whisky na stole pomalu dochází, stejně jako Coca-Cola ve dvoulitrové láhvi, prázdný už je i poslední sáček chipsů.

Ženy jsou unavené, těla mají celá rozbolavělá. Měly by jít spát, ale je tak příjemné uvolnit se při večerním posezení. Nemluví skoro o ničem jiném než o životě doma, o záplavách, které právě postihly řadu vesnic v jejich rodné zemi, o dětech, které tam zůstaly u prarodičů.

Ale z povídání o dětech a rodinách bolí srdce. Nikdy se necítí dál od domova než v takových chvílích. Takže je úleva změnit na chvíli téma a věnovat se milostným záležitostem osmnáctileté dívky.

Třiačtyřicetiletá Do Mya se předkloní a dolije si trochu whisky, ke které přidá pořádnou dávku limonády. Obrátí se k Mi Mi.

„Dá si královna francouzáků ještě trochu?“

Mi Mi zrudne a ostatní se znovu hlasitě rozřehtají. Dívka vzpomíná na ten večer u řeky. Jak tvrdé a zároveň měkké bylo Yan Nainovo tělo. Teplé jako noc okolo. A jeho rty a tíha byly ještě teplejší, vlhké jako déšť v prvních dnech monzunů.

Smích žen proniká pootevřeným oknem ven z pokoje a nese se letní nocí. Po chodníku pod ním se rozhodnými kroky blíží osamělý muž. Spěšně pohlédne k oknu, potom zamíří přes hřiště ke vchodu.

Na jediném zbývajícím řetězu se pomalu otáčí rozbitá houpačka. Kolem hnijící obruby pískoviště se válejí zelené střepy z rozbité láhve.

Velký činžák je nepřátelský jako betonový bunkr. Podobných tu stojí celá dlouhá řada. Béžové cihlové fasády, tmavošedé balkony. Všude satelitní antény.

Výtah je rozbitý, ale muž by tak jako tak šel po schodech. Nechce způsobit větší hluk, než je nezbytné. Někde se vztekle rozštěká pes.

Z pytle odpadků před jedním bytem ve třetím patře se schodištěm šíří zápach zkažených ryb. Pokračuje ještě o patro výš a zastaví se u dveří s černým nasprejovaným nápisem ZABÍT VŠECHNY NEGRY. Nic jiného tu není. Žádné číslo, žádné jméno, jenom malé ulepené místo po odtržené jmenovce na poštovní schránce.

Opatrně stiskne kliku, předpokládá, že je zamčeno, ale dveře se otevřou.

Obývací pokoj z předsíně není vidět, ale hovor žen k němu zřetelně doléhá ze dveří napravo. Všimne si mihotavého světla na zdi, potom i malé skříňky se sochou Buddhy a čtyř čajových svíček v malých fialových svícnech.

Když Mi Mi spatří, jak do pokoje vchází neznámý muž s pistolí v ruce, ztuhne. Chce vykřiknout, ale nemůže, a jakmile si uvědomí, že je po všem, že přichází konec, vynoří se jí v hlavě v rychlém sledu vzpomínky. Šplouchání a smích, když se koupala se sestřenicí Myat Nou v řece Gyaing, první výlet na velké tržiště v Pa-An, deštivý den závěrečných zkoušek, babiččiny vrásčité ruce v jejích vlasech, Yan Nainovy ruce na jejím těle a jeho přívětivé hladové oči, pohled, který si v sobě chce nést už napořád.

A také svit pouličních lamp, který škvírou v plachtě chvílemi dopadá dovnitř nákladního auta. Po tom, co se v táboře s pláčem rozloučila s rodinou.

S Yan Nainem.

Na korbě, kde se mačká se všemi těmi cizími lidmi, je to hrozně nepohodlné. Světla se v průhledu ven míhají čím dál tím rychleji.

Nakonec už má blikání stroboskopu dost. Lehkost po kokainu se vytratila a Zack začíná cítit, že je to všechno až nepříjemně blízko, těla, pot, touha a nadrženost. Spěšně se rozloučí s Abdulou, zkušeně prokličkuje ven tančícím davem a skoro poklusem seběhne po masivních starých dřevěných schodech dolů k velkým železným vratům. Vyhazovač s bicepsy napumpovanými steroidy je za ním zavře, zvuky se konečně ztlumí na slabé dunění a on se ocitne uprostřed pohádkového letního rána.

Denní světlo, slunce, ptačí cvrlikání.

Zhluboka se nadechne voňavého, průzračného vzduchu, nechává se unášet nádherou nového dne a vnímá živoucí svět kolem. Potom pěšky vyrazí směrem do centra. Chladný větřík vanoucí od zátoky mu hladí obličej a nahý hrudník, až se mu zježí chloupky na rukou, a on si uvědomí, že tričko zůstalo viset uvnitř.

Na vteřinu zaváhá. Má se pro něj vrátit, znovu se prodírat tím klokotajícím kotlíkem potu?

Ohlédne se k obrovské budově, z níž právě vyšel, a připadá si maličký. Tyčí se nad ním, veliká, mohutná a továrensky hranatá, skoro nepříjemně hrozivá. Pozůstatek dávno minulého času, který to odmítá vzdát. Který odmítá pochopit, že v těchto zeměpisných šířkách už haly pro těžký průmysl nikdo nepotřebuje.

Velká písmena na zdi téměř vybledla, ale pořád lze tušit jejich obrysy.

HERALDUS.

Zack přemýšlí, proč tu mocný průmyslový koncern nechává tuhle budovu stát a chátrat. Možná jako připomínku zaniklé epochy? Nebo jako pomník neúspěchu, na který by se nemělo zapomenout? Anebo je to jenom důsledek pověstné přizpůsobivosti koncernu: Fajn, tady už se z toho očividně víc vytlouct nedá. Tak to tu zavřeme a zaměříme se na jiný zlatý důl.

Tlumené basy ve vyšších poschodích rozechvívají okenní tabulky. Zack přemýšlí, jestli vedení koncernu ví, že stará loděnice se změnila v neoficiální klub.

Pokračuje dál směrem do města. Tričko tam bude muset zůstat.

V ranním slunci se rozehřívá asfalt, zlehka z něj stoupá pára. Voda za rákosem lemujícím břeh je klidná. Na druhé straně zátoky se tyčí řady obřích budov. Luxusní novostavby s panoramatickými okny obrácenými k vodě. Staré kamenné domy na způsob statků s širokými pilíři podpírajícími střechy verand. Nehorázně okázalé bílé motorové čluny zaparkované u soukromých mol.

Kdo na takových místech bydlí? přemýšlí Zack. Rockové hvězdy? Hokejisté, kteří opustili Kanadu a vrátili se domů?

Ne, určitě velká zvířata, ti, kteří mají doopravdy moc. Bohaté rodiny, v nichž se hamižnost a bezohlednost dědí z generace na generaci. Které možná, tak jako Wallenbergové, byly schopné obchodovat i s nacisty.

Fuj tajbl.

O osm minut později už sedí na zadním sedadle taxíku a unavené čelo si opírá o okénko. Zvuk pneumatik na asfaltu ho uspává.

Potkávají několik policejních aut. Za oknem se míhají řady fádních věžáků, které se na sebe mačkají podobné lidem na tanečním parketu. Jako tam, kde vyrostl on sám. Domy jako stvořené pro šedou anonymní masu. Pro ty, pro které jinde není místo.

Které je jenom potřeba někde uskladnit.

Kteří nejsou na výsluní.

Jako on a jeho otec.

Bylo mu šest let, když se z Kungsholmenu v centru Stockholmu stěhovali na předměstí do Bredängu. Vzpomíná si, jak se táta ze všech sil snažil, aby to znělo zajímavě, říkal, že budou bydlet vysoko ve velikém domě, odkud uvidí hrozně daleko.

„Dokonce i hvězdy nám budou připadat blíž,“ tvrdil. „A najdeš si tam spoustu nových kamarádů.“

Hned druhý den Zack dostal na dvoře výprask. Doma lhal a řekl, že hrál fotbal a dostal míčem do nosu. Potom se ptal: „Tati, proč jsme se sem přestěhovali?“ I když už znal odpověď.

Protože umřela maminka.

Vzpomíná si, jak se mu to táta pokoušel vysvětlit. Mluvil o penězích. Zack tehdy nepochopil úplně všechno, ale velkou část ano. Měli teď mnohem míň peněz, a tak už nemohli bydlet v centru města.

To směli jenom bohatí.

Beton teď znovu střídá zeleň, po obou stranách silnice se táhne les, mezi stromy občas probleskne vodní hladina. Napojují se na silnici 222, v tuto dobu skoro neskutečně prázdnou. Míjejí Kvarnholmen a velkým obloukem objíždějí návrší s obrovským komplexem činžovních domů Henriksdalringen. Pokračují přes most do čtvrti Södermalm, okolo přístaviště, kde se několik trajektů do Finska chystá přijmout další dávku cestujících, kteří si chtějí užít trochu rádoby luxusu a zas jednou zahnout partnerům tam doma. Potom na Slussen a dolů po nábřeží Skeppsbron kolem Starého města. Všude se třpytí voda. Otevírá se mu výhled na ostrůvek Skeppsholmen, kde se na útesech tyčí domy jako podivné přeludy z dávno zašlých časů.

Taxík má ulice jen pro sebe a k průjezdu centrem mu stačí jen několik minut. Teď do lepších čtvrtí, na Östermalm. Těžké kamenné budovy, staré peníze, moc, která se dědí. Zackovi se stahuje žaludek, jako vždycky, když se tu ocitne.

Auto zabočí do slepé ulice nedaleko parku Humlegården a zastaví před okázalým bílým čtyřpatrovým palácem s kamennými zdmi a černou železnou bránou. Zack podá řidiči několik pomačkaných stokorun a vystoupí. Černá brána se nezvučně otevře. Zavře ji za sebou, vydá se po cestičce vydlážděné kameny přes pěstěný trávník a vejde do těžkých dubových dveří. Není potřeba zadávat žádný vstupní kód, což ho nepřestává fascinovat.

„To proto, že tu jsou hlavně kanceláře diplomatů,“ říkává vždycky Mera. „Bylo by to nepohodlné.“

Ale stejně, myslí si Zack. Ráj pro bezdomovce. Zvlášť v zimě.

Občas si pohrává s myšlenkou, že by tu zprávu rozšířil, aby kravaťákům s těmi jejich aktovkami nezbylo než překračovat spící opilce nebo kličkovat mezi zvratky a močí, až půjdou ráno do práce. Prospělo by jim to.

Otevře dveře starého výtahu, usadí se na zelené kožené sedátko a nechá se vyvézt až úplně nahoru, do šestého poschodí. Jsou tu jenom dvoje dveře. První vedou na terasu. Zazvoní u těch druhých.

Otevře je třicetiletá žena v tenkém županu z černého hedvábí, s rozcuchanými tmavými vlasy a brýlemi s kovovými obroučkami.

Mera Leossonová.

Její ostrý nos se zřetelně rýsuje proti bíle vymalované předsíni. Trochu nakloní hlavu a zkoumavě se mu podívá do tváře.

Přistoupí k němu a věnuje mu vášnivý polibek zakončený jemným kousnutím do spodního rtu. Potom ho vezme za ruku a provede ho prostornou bílou předsíní, kde se o pozornost přetahují obrazy Američanů Richarda Aldricha, Justina Liebermana a Geralda Davise. Zackovi se líbí Davisovy šílené malby, zrcadla všech vášní, které může člověk skrývat. A ví, jak je Mera na tyhle obrazy pyšná.

Pokračují velkým obývacím pokojem, vybaveným důmyslně zkombinovaným nábytkem ze sedmdesátých let, dánským designem a opět současným uměním na stěnách. Vejdou do ložnice s velikou postelí ručně vyrobenou na zakázku, která mohla stát asi tolik, kolik si Zack vydělá za rok.

Mera odloží brýle, rozváže si župan a pozadu ho shodí na postel.

Hlava s žuchnutím dopadne na podlahu. Polovina Mi Miina obličeje je pryč a žena vedle ani nemůže křičet, protože jí ústa zacpal Mi Miin mozek.

Muž znovu stiskne spoušť. Díky tlumiči zní rána spíš jako úder do boxovacího pytle než jako výstřel a on cítí zpětný ráz. Další z žen se kácí dozadu, protože ji kulka zasáhla do hrudníku.

Dvě už tedy leží na podlaze. Třetí napůl visí z pohovky, s nohou zkroucenou do podivného úhlu.

Takže zbývá ještě jedna.

Ta nejstarší bába.

Tuší vůbec, jak je odporná?

A jak zní její hlas? Kurvy by neměly vydávat zvuky. Všechny ženské jsou stejné, jenom by klábosily a vybavovaly se, nárokují si víc a víc místa, a někdy se jim ten prostor musí dát, i když třeba jenom naoko.

Ale ne tady.

Ne teď.

Špína odtud musí pryč, a to pokud možno potichu.

Žena vykřikuje spoustu slov, kterým muž nerozumí, dívá se na něj, spíná ruce a třese jimi jako při nějaké extatické modlitbě.

Snad nevěří, že by jí to mohlo pomoct?

Leží na zádech a on ji ochutnává jazykem, všemi deseti prsty, a její kůže je teplá a zvlhlá potem.

Zavře oči. Použije ostatní smysly, cítí, jak ženu zachvacují malé křeče i v nejmenších svalech těla, a líbí se mu, že ji dokáže dostat do takového stavu, je rád, že ho ona může vzít na tohle místo, v tomhle okamžiku, který patří jenom jim.

Obrátí ji na břicho.

Políbí ji na krk.

Roztáhne jí nohy.

Vmáčkne se hluboko do tepla, kterým je.

Ale na ni je to příliš jemné.

Tiskne se k němu. Přiráží sama. Tvrdě. Čím dál tvrději.

Až to bolí.

Ale Mera to takhle chce. Chce, aby to bolelo, než se všechno promění v jediné žhavé a pomíjivé teď bez hranic.

Když ji zaplaví první vlna, vykřikne. Zack se vzepře na rukou, prsty zaboří do hedvábného prostěradla. Přitlačí ji dolů. I on teď tvrdě přiráží. Také už je blízko.

Jejich těla do sebe narážejí.

Zack zavře oči.

Ne.

Ne, už zase. Nechce si vybavovat ty fotografie, teď ne.

Vidí její světlé vlasy a černobílý obličej z těch snímků. Leží na zemi. Těsně pod bradou jí zeje černá rána.

Vzduchem prolétne zkrvavený nůž, zabzučí poslední kulka, ve tmě cvakají zpěněné čelisti lovícího vlka. Všechno vybuchuje.

Potom je to pryč.

Ale nikdy to nezmizí úplně. Temnota nemá konec. Světlo, které bývalo v matčiných blond kadeřích, už neexistuje.

Dívá se na usmívající se ženu, která na něj upírá jasné oči.

Lehne si vedle ní. Oddechuje.

Ona kolem něj ovine dlouhou nohu a šeptá mu do ucha:

„Zacku Herry, Zacku Herry, Zacku Herry.“

2

Obrovský betonový kolos na ulici Kungholmsgatan na Zacka pohoršeně shlíží.

Rozměrná budova v různých odstínech šedé. Skoro provokativně ošklivá. Jako by ji navrhl nějaký sadistický architekt a jejím hlavním účelem bylo deptat kolemjdoucí svou nápadnou ohavností.

Jako vězení, pomyslí si. Nejenom pro ty, kdo sedí uvnitř, ale pro všechny.

V téhle budově jsou ale lidé uvěznění ve svých kariérách. Práce se jim stala drogou. Nenávidí ji, ale nedokážou se osvobodit. Nemají k čemu jinému se uchýlit.

Rukou si pročísne kudrnaté vlasy a látka úzké mikiny s kapucí se napne. Meřina mikina. Bílá s růžovým potiskem a nejmíň o tři velikosti menší, než by potřeboval. Na dálku signalizuje, že nocoval někde, kde to neměl v plánu, napadá ho.

Ale koho to zajímá?

Zazívá, až mu lupne v čelisti, otevře vstupní dveře norrmalmské policejní stanice a vejde. Vlahý letní vítr okamžitě vystřídá nehybná zatuchlost. Pondělní vzduch. Za recepčním pultem, chráněným neprůstřelným sklem, sedí vedle sebe několik policistů v modrých košilích. Žena kolem čtyřicítky mu popřeje dobré ráno a se srdečným pohledem se na něj usměje, ale když jí Zack úsměv oplatí, policistka se zatváří rozpačitě. V očích mužských kolegů se naproti tomu odráží jenom chlad. Zack je mladší než oni, ale dotáhl to podstatně dál.

Přiloží magnetickou kartu ke čtečce a projde dvojitými dveřmi. Ošoupané linoleum, zašlé sádrové podhledy. Na prostředí se tu podepisuje lhostejnost i chronický nedostatek peněz.

Ve stísněné šatně bez oken se vysouká z mikiny. Než ji pověsí do oprýskané modré plechové skříňky, všimne si značky Juicy Couture. Nemá ponětí, kolik taková věc stojí, ale tipuje, že hodně. Mera nemá moc kusů oblečení, které by pořídila pod tisícovku.

Vydělává skoro čtyřikrát tolik co on. Přesto se občas vyjadřuje v tom smyslu, že plat neodpovídá jejím představám. Míří vysoko, chce vždycky všeho víc.

Její otec Allan Bergenskjöld řídí hypermarket ICA Maxi ve čtvrti Nacka a vydělává miliony ročně.

Je na ni pyšný a Zack ví, že by nikdy nepřipustil, aby s ní chodil zrovna on, nebýt těch dvou zfetovaných lupičů z Alby, kteří se mu jednoho jarního večera před dvěma lety pokusili vykrást obchod.

Zack s kolegou Bennym Christiansenem zrovna skončili vyšetřování jedné dopravní nehody nedaleko odtamtud, když dostali hlášení o střelbě v hypermarketu.

První, co uviděli, když dorazili na místo, byl mladý prodavač ležící s prostřeleným ramenem na zemi u pultu s masem.

Potom uslyšeli, jak v kanceláři někdo vykřikl bolestí.

Zack se tam rychle připlížil.

Zevnitř k němu doléhaly vzrušené hlasy.

„Otevři tu kasu, ty kreténe. Nebo ti zlomím další prst!“

Zack uviděl vysokou, štíhlou postavu Allana Bergenskjölda, klečícího u trezoru zabudovaného ve zdi.

Roztřeseně začal nastavovat šestimístný kód, lupiči kolem něj netrpělivě přešlapovali. Dva muži v kuklách. Jeden z nich měl v ruce Glock.

„Tak dělej, sakra!“

Zack začal zlodějem s pistolí. Kopl ho ze strany do hlavy tak silně, že muž narazil do regálu plného pořadačů a zůstal ležet na zemi.

Druhý lupič se obrátil a překvapeně vzhlédl, ale vtom ho do úst zasáhla drsná podrážka Zackovy levé kanady.

Přistál na koberci se skvrnami od kávy, hned vedle Bergenskjölda. Dal se do křiku a pokusil se vstát, ale Zack ho udeřil do obličeje, obrátil ho na břicho a nasadil mu pouta.

Allan Bergenskjöld tiše seděl vedle nich a fascinovaně přihlížel, jak Zack muže klidně a systematicky prohledává. Ani si nevšiml, když vešel Benny a spoutal toho druhého, který ležel v bezvědomí mezi pořadači.

Na opulentní večeři v obrovské vile v Djursholmu, kterou Bergenskjöld Zackovi uspořádal jako poděkování — „sklenka vína a něco k zakousnutí, ve vší prostotě,“ jak se vyjádřil —, seděl Zack s Merou u stolu.

Nejdřív mu byla protivná. Příliš bohatá, příliš okázale oblečená, příliš chladná.

Příliš jiná než on sám.

Považoval za samozřejmé, že si žije na vysoké noze za tatínkovy peníze. Ale jak večer pokračoval, postupně na ni měnil názor.

Bydlela samozřejmě v bytě v jedné z Bergenskjöldových nemovitostí, ale kariéru si budovala sama. Mera odmítala jít ve stopách otce, a dokonce přijala jméno své matky za svobodna, čímž se vzdala příjmení Bergenskjöldová, které by jí v jistých kruzích samo otevíralo dveře. Byla silná, stála na vlastních nohou a Zacka dráždil její bystrý mozek.

Následujícího večera se setkali znovu a potom uběhl skoro týden, než se Zack zase vrátil do svého vlastního bytu.

Při té vzpomínce se usměje a oblékne si tenké bavlněné tričko s výstřihem do V, které měl ve skříni na ramínku mezi koženou bundou a džíny značky Acne.

Bundu si přehodí přes ramena.

Dostal ji od Mery k sedmadvacátým narozeninám a připadala mu super. Černá, vypasovaná a patřičně drsná. Značka Rick Owens mu nic neříkala. Později se náhodou dozvěděl, že taková bunda stojí dvaadvacet tisíc, a několik týdnů se ji neodvažoval obléct. Teď už skoro nenosí nic jiného, ani ve službě, ani když má volno. Bunda má přesně tu správnou velikost, aby pod ní nebylo vidět pouzdro se zbraní.

Nastoupí do výtahu a stiskne šestku. Opře se o stěnu kabiny, zavře oči. Když se dá výtah do pohybu, pocítí vlnu nevolnosti. Přiloží kartu k dalšímu čtecímu zařízení. Nad krabičkou visí nenápadná bílá cedulka s černými písmeny.

ZVLÁŠTNÍ ÚTVAR

Otevře se před ním kancelář. Mají tu lepší odvětrávání, vyšší strop a novější monitory počítačů než na recepci. Stoly s nastavitelnou výškou a lakovanými deskami ze světlého březového dřeva. Nové černé otáčivé židle s pohodlnými koženými opěradly. Okna s výhledem do zelených korun stromů místo na dlážděný dvůr.

Zack zahlédne záda Niklase Svenssona, který mizí za rohem. Jinak je v kanceláři prázdno. Jde ke kávovaru a navolí nejdřív espreso. Potom obyčejnou černou kávu, extra silnou. Obojí do jednoho hrníčku.

Doufá, že to pomůže.

V konferenční místnosti se už sešli členové týmu. Niklas Svensson, Deniz Akinová, Sirpa Hemälainenová a Rudolf Gräns. Všichni sedí na svých obvyklých místech u oválného stolu, ale Zack má dojem, že si ho nějak divně prohlížejí.

Jako by věděli, co v noci dělal.

„Dobré ráno,“ pozdraví úsečně a usadí se vedle Deniz.

Ta vzhlédne od svého telefonu s výrazem, který vyjadřuje, že mu to dobré ráno nijak zvlášť nevěří.

„Je všechno v pohodě, Zacku?“ zeptá se, než se znovu vrátí k procházení zpravodajských rubrik.

„V pohodě,“ odpoví on a rozhlédne se po ostatních.

Sirpa také upírá oči na svůj smartphone, Rudolf s Niklasem si tiše povídají o nějaké velké policejní akci té noci.

„Osm aut a zásahovka,“ říká Niklas. „Skoro jako za starých dobrých časů rave parties.“

„Kde přesně se to konalo?“ ptá se Rudolf a narovná si černé sluneční brýle.

„V nějakém starém skladišti. Podle všeho to tam patří koncernu Heraldus. Řekl bych, že z toho média můžou udělat pořádný skandál,“ odpoví Niklas.

Zack si vybaví blednoucí písmena na staré loděnici a cítí, jak se mu po zádech šíří neklid jako praskliny v ledu.

Do prdele. Takže policie zasahovala v ilegálním klubu, kde byl v noci on sám? Muselo k tomu dojít, zrovna když odešel. Nemohli už tam pokračovat o moc déle. Ale proč? Tentokrát to bylo naprosto poklidné. Možná nějaký práskač nebo maskovaný policista.

Někdo ho tam viděl. A teď to všichni vědí.

„Sebrali patnáct lidí. Ale většinu už zase pustili,“ dodá Niklas.

A co Abdula, snad nesebrali i jeho? Kolik toho u sebe mohl mít? Krucinál. Sakra, sakra, sakra.

Zack by chtěl vstát, vyběhnout z místnosti a příteli zavolat. Ale nejde to. Ne teď, ne tady a ne z tohohle telefonu.

Pokusí se několikrát tiše a klidně nadechnout, aby se mu zklidnil pulz. Obrátí se k Niklasovi.

„Kdy k tomu došlo?“ zeptá se tak neutrálně, jak jen dokáže.

„Dneska v noci,“ odpoví Niklas. „Nebo spíš ráno. Kolem páté, jestli jsem to dobře pochopil.“

Niklas se na Zacka dívá o několik vteřin déle než obvykle.

„Ty si občas někam vyrazíš, Zacku. Neznáš to místo?“

Někam si vyrazíš. Takhle se vážně může vyjádřit jedině příkladný usedlý taťka z Näsbyparku. Někdo, kdo se stará už jenom o to, aby včas vyzvedl děti ze školky. Kdo za posledních pět let nevkročil do hospody.

Nuceně a zdvořile se zasměje.

„No, ilegální rave parties nejsou nic pro mě. Bývají tam dost mizerné bary. Pokud člověk zrovna nemá v oblibě teplé pivo nebo energy drinky s nekolkovanou vodkou.“

Do rozhovoru se vloží Sirpa:

„Říkala jsem si, jestli jsi tam náhodou nebyl. Vypadáš, jako bys toho v noci moc nenaspal.“

Sirpa, madam vševědoucí, expertka přes data. Přímočará jako vždycky. Zack má rád její syrový šibeniční humor, ale teď mu zkazila náladu. Je to vážně tolik vidět? přemýšlí. Nebo něco zaslechla?

Usměje se na ni.

„Ležel jsem v posteli a myslel na tebe, to určitě chápeš.“

„Ubožátko. Takové noční můry tě trápí?“ opáčí Sirpa a všichni u stolu se rozesmějí. Dokonce i Zack.

Do místnosti vejde Douglas Juste. Podrážky bot značky Carmina tvrdě dopadají na podlahu.

„Dobré ráno!“

Formální tón, kterým to Douglas vyslovuje, Zacka dráždí. Ta jeho přehnaná zdvořilost, jako by zdravil lidi, o nichž nic neví, a ne své kolegy, které dobře zná.

Zack nikdy nepotkal nikoho, kdo by se ve vedoucí roli pohyboval s takovou samozřejmostí jako Douglas. Mohl by řídit jakýkoliv velkopodnik. Je vysoký a mohutný. Vždy dokonale oholený. Vždy dobře oblečený. Vlasy ani v devětačtyřiceti nejeví známky šedivění.

Dnes má Douglas na sobě dobře padnoucí béžový lněný oblek, nejspíš z luxusního krejčovství A. W. Bauer & Co. Právě tam si nechává šít šaty. On, Wallenbergové, princ Daniel a miliardáři jako Robert Weil.

Zack nechápe, že někdo utratí třicet tisíc za oblek.

Ale Douglas si to může dovolit. Pochází z rodiny, kde o peníze už po generace není nouze. Z továrnické rodiny. Jeho pradědeček založil několik průmyslových podniků v oblasti jezera Mälaren. Některé existují dodnes, s továrnami v Litvě, Polsku, Číně a Keni.

Zack si nikdy nedokázal pořádně vysvětlit, proč Douglas pracuje na policejní stanici, a ne v nějaké honosné kanceláři úspěšného manažera. „Chtěl jít svou vlastní cestou,“ říkali někteří. „Revolta proti otci,“ proslýchalo se.

Jednoho dne se ho na to zeptám, pomyslí si Zack. Protože pod tou uhlazenou slupkou je něco v nepořádku. Douglas je člověk, který se usmívá ústy, ale ne zbytkem obličeje. Muž, jehož usilovně budované vztahy se pokaždé rozpadnou.

Ale pracoval se Zackovou matkou, než zemřela. A vždycky o ní mluví hezky.

Douglas se usadí k užší straně stolu u dveří, rukou si pročísne vlnité světlé vlasy a urovná nějaké papíry, načež ze sebe vydere nezbytné odkašlání, které vždycky předchází jeho úvodnímu proslovu.

„Dostal jsem jasné indicie, že našeho útvaru se zásadní organizační změny v rámci celostátní kriminální policie nijak nedotknou. Samozřejmě se to dalo očekávat, ale stejně jsem to rád slyšel.“

Douglas skoro pokaždé zahajuje porady tím, že je informuje o novinkách z vyšších míst. Pokud možno o takových, ze kterých je zřejmé, že mu náleží místo u stolu při neformálních jednáních nejvyššího vedení.

„Hrozné, tyhle neustálé organizační změny,“ vzdychne a v odpověď se ozve souhlasné zamručení.

Na to já kašlu, pomyslí si Zack a hlava jako by se mu chystala puknout z nevyspání i z obav, že Abdula možná sedí v cele.

Co se tam stalo? Poznal mě někdo?

V tuto chvíli to však musí nechat být. Snaží se soustředit na Douglase, který pokračuje dalším bodem programu.

„Byly vyneseny rozsudky v případu s pašeráky zbraní z Västeråsu. Určitě si na něj vzpomínáte.“

Ostatní přikyvují. Byl to první případ útvaru. Začalo to tím, že se během krátké doby při různých zátazích našlo celkem čtrnáct kvalitních kopií kalašnikovů. Policie se obávala, že se rozjíždí masová distribuce automatických zbraní, a Zvláštní útvar dostal za úkol najít zdroj a zastavit jejich přísun.

Zackovi a jeho kolegům se nakonec podařilo vystopovat, že zbraně pocházejí z ilegální továrny v severozápadním Pákistánu. V přístavu v Göteborgu také našli kontejner obsahující sto sedmdesát tři kusy a zatkli tři osoby, které byly podezřelé coby hlavní organizátoři dovozu.

Zack během operace zachránil život čtyřem göteborským policistům a bylo mu uděleno vyznamenání. Na jedné islamistické internetové stránce ale na jeho hlavu vypsali odměnu, a tak měl od té doby chráněnou identitu — utajené osobní údaje.

„Jako obvykle dostali směšně nízké tresty,“ pokračuje Douglas. „Šest měsíců, jeden rok a tři roky. Spíš než tresty jsou to přestávky na oddech.“

„Ale co, nech toho. Vyhráli jsme,“ ozve se Deniz. „Hlavně že jsme ty hajzly chytli. Aspoň chvíli teď nebudou běhat po ulicích a pašerácká trasa je odříznutá.“

Deniz Akinová, pravý opak Douglase Justeho. Drsná, brutální a jde přímo k věci. Nepřipustí, aby ji cokoli zastavilo na její cestě vpřed, pryč od prostředí, odkud pochází.

Zack se na ni zadívá. Skoro vždycky bývají v týmu spolu a jemu Deniz jako parťák vyhovuje, přestože nejraději by pracoval sám. Když jde do tuhého, nechce nést zodpovědnost za nikoho dalšího. Dokonce ani za Deniz, která se přitom o sebe dokáže víc než dobře postarat sama.

Deniz je pětatřicet let a jemu připadá krásná, má dlouhé tmavé vlasy a velké tetování na pravé paži. Kondora letícího nad velikou vlnou.

Zacka občas napadá, že by měl poukázat na nesmyslnost toho motivu. Kondoři létají ve výšce několika tisíc metrů v Andách, a ne u moře. Ale na to ji má příliš rád. A navíc: kdyby kondorem byla Deniz, určitě by jí bylo jedno, že jejím údělem je létat v horách. Klidně by je opustila a utekla k moři.

Třeba to tak i myslela, když si to tetování nechávala dělat?

Zack nikdy nezapomene na tu deštivou noc během jednoho beznadějného pátrání, kdy mu Deniz poprvé otevřeně vyprávěla o svém původu.

O útěku z Kurdistánu.

Bylo jí dvanáct, když jednou pozdě večer viděla, co vidět neměla. Něco, na co nikdy nezapomene, i když by strašně ráda.

Denizina nejlepší kamarádka Jásmín se měla vdát za svého bratrance, bylo to už nějaký čas domluvené. Jenže Jásmín se zamilovala do jednoho chlapce ze sousední vesnice a říkalo se, že se o samotě scházejí v opuštěné stodole.

Oficiálně bylo příčinou úmrtí sebeupálení. Jásmín zkrátka neunesla tu hanbu a sama se upálila.

Ale Deniz znala pravdu. Seděla ukrytá za jakýmsi balvanem a viděla čtyři Jásmíniny bratry, jak dívku obestoupili. Viděla, jak jí polili šaty benzínem a škrtli zápalkou.

Téže noci Deniz uprchla. Vzala na záda mladšího bratra a vydala se na cestu.

Šlo by to rychleji, kdyby byla sama, ale hodlala zachránit i pětiletého Sarkauta. Nechtěla, aby z něj vyrostl mladík, kterého ostatní uznale poplácávají po zádech za to, že zabije vlastní sestru.

V horách je pronásledovali vlci. Znělo to, jako by vytí šelem přicházelo ze všech stran, protože ozvěna se zmítala mezi tmavými horskými úbočími. Ukryli se v jeskyni, protlačili se tam úzkou štěrbinou, skrz kterou se vlci nedokázali dostat dovnitř.

Seděli tam ve tmě celý den a celou noc, vlci přecházeli okolo a hladově cenili zuby.

Na útěku také poprvé v životě kradla. Jídlo a peníze. Chvíli jeli s nějakými podomními prodejci, museli znovu utéct a nakonec se jim podařilo spojit se s celkem přátelskými pašeráky cestujícími po pevnině do Řecka. Dala jim všechny peníze, které měla, a potom se v nákladním autě vezli víc než tisíc kilometrů po děravých silničkách.

Když se přiblížili k hranicím, byla černočerná tma. Nesla Sarkauta na zádech a plížila se za pašeráky minovým polem, zakrývala bratrovi oči, aby se nemusel dívat na nafouklé mrtvoly utopených uprchlíků, které se za úsvitu vznášely v ledových vodách řeky Evros.

Potom se s nimi pašeráci rozloučili a ona zůstala sama na řecké půdě. Bez peněz, bez jídla a s vyhladovělým bratříčkem, který se jí pevně držel za ruku.

Deniz zná život z jeho nejdrsnější stránky, ví, co to znamená jíst, nebo nechat se sežrat. Bojovat, nebo zemřít.

Zack přemýšlí, jak by asi reagovala, kdyby znala jeho tajemství.

Douglas dál mluví o soudcích a trestech a zmiňuje dvě známé firmy, které se mají brzy ocitnout na svobodě. Jsou to členové skupiny Red and white crew, podezřelí, že mají prsty v nevyjasněném zmrzačení spoluvězně ve věznici Hall.

„Po nebývale dlouhém trestu odpykaném ve švédských nápravných zařízeních známých svým drsným režimem se nyní tito dva spoluobčané hluboce kají a učiní vše, co bude v jejich moci, aby nalezli své místo jakožto zákona dbalí členové švédské společnosti,“ poznamená Douglas a z hlasu mu čiší ironie.

Zack už neposlouchá. Oči ho pálí a mozek běží na plné obrátky.

Jestli Abdulu sebrali, jak dlouho bude bručet?

A co já?

Deniz se znovu zapojí do hovoru a tón jejího až příliš sebevědomého hlasu Zacka přiměje přestat myslet na Abdulu a vzpomenout si na Meru. Na její obličej tu noc, v předsíni podkrovního bytu.

Je tak jiná než Deniz, a přece jsou si podobné. Obě tvrdě dřou, jsou zatraceně chytré a mají ostré lokty. Ale zatímco Deniz pracuje s realitou, Mera se zabývá fikcí, aspoň částečně. Má svou vlastní firmu poskytující poradenství v oblasti PR, vymýšlí příběhy pro výrobce všeho možného, které přimějí zákazníky kupovat jejich produkty. Corporate storytelling. S cílem přesvědčit lidi, že mají chuť třeba na jogurt.

Mera se „přátelí“ se všemi novináři, kteří něco znamenají. Mají z ní strach. Vědí, že za jejím přitažlivým zevnějškem se skrývá tvrdé jádro. Vědí, že nemá zábrany někoho potopit, když díky tomu prosadí svou a upozorní na produkty svých klientů.

Zackovi se na ní líbí právě její bezohlednost, připadá mu sexy.

Vybaví si ji před sebou nahou. Cítí to teplo, když ji prsty hladí po kůži, její sladkou vůni, když se nadechne v její blízkosti, její chuť. Líbí se jí, když Zack vytáhne pouta. Má to radši než on sám.

„Z čeho jsi tak vyklepaný, Zacku?“

Douglas ho vytrhne z dřímoty. Kývne směrem k jeho pravé ruce, která se chvěje na bílé desce stolu.

Zack si toho vůbec nevšiml. Ruku si automaticky položí na stehno, kde na ni ostatní nevidí.

„To nic není. Jenom jsem dneska mizerně spal. Bylo hrozné horko… a taky jsem nemohl dostat z hlavy některé krasavice,“ zamrká na Sirpu a ta se usměje.

Ale Douglas z něj nespouští oči. V pohledu má soucit a ten taťkovský výraz jde Zackovi na nervy. Jenže teď už si ho neprohlíží jen on. Zírá na něj celý stůl, provrtávají ho očima.

Co si myslí? Co vědí?

Co když se toho zátahu na ilegální klub nějak účastnili? Ale to je u Zvláštního útvaru nepravděpodobné. Pokud se tedy do sítě nechytla nějaká zvlášť ošklivá ryba.

Znovu se otočí k Sirpě. Jestli se to dostane na stůl jí, vypátrá do puntíku všechno o každém, kdo tam byl. Při hledání informací ji nezastaví kódování ani firewally. Co udělá, jestli najde v temných koutech internetové džungle, kam by žádný policista neměl ani zabloudit, jeho jméno?

Jako by ho přes velké sluneční brýle upřeně pozoroval i Rudolf, nejzkušenější člen útvaru, a Zack dostane strach, jestli mu náhodou nedokáže číst myšlenky.

Stěna za Rudolfem se pomalu zkroutí a Zack má dojem, že se k němu ohýbá i zeď za jeho vlastní židlí.

Co se to krucinál děje?

Rychle vstane, skoro převrhne hrnek s kávou, omluví se a odejde z místnosti.

Rozrazí dveře na záchod, zavře za sebou a zamkne.

Chvíli úplně tiše stojí v příjemné, tiché temnotě. Unaveně se opře o zeď, ale trhne sebou, když se s hukotem spustí sušák na ruce a začne mu foukat horký vzduch na paži.

Zašátrá po vypínači. Ostré světlo ho přiměje couvnout a instinktivně si rukou zastínit oči.

Dopotácí se k umyvadlu, opře se rukama o chladný okraj a při pohledu na lesklý porcelán mu před očima tancují červené a fialové skvrny. Sušák konečně zmlkne. Zack se dvakrát zhluboka nadechne a potom se na sebe podívá do zrcadla.

Není to nijak příjemný pohled.

Jako by během ranních hodin z jeho tváře zmizel veškerý pigment, a navíc s každou prospanou hodinou o rok zestárl. Pootočí hlavu, aby si lépe viděl na oční bělma. Má je skoro růžová. S nedostatkem spánku ráno sváděly boj kapky do očí, ale neměly šanci.

Znovu zavře oči. Pustí studenou vodu a několikrát si ji šplouchne na obličej. Ještě jednou se zhluboka nadechne, nakloní se k zrcadlu a zadívá se sám sobě přímo do očí.

Zacku.

Seber se.

Vzpomeň si, kdo jsi.

Na vteřinu zahlédne svůj obličej v jiném zrcadle, na jiných záchodcích, jen o několik hodin dřív. Slyší dívčí chichotání, vidí za sebou usmívajícího se Abdulu, cítí svědění v nose.

Ne, ne. Podívej se na sebe.

Kriminální inspektor Zack Herry. Tím jsi, a nikým jiným.

Ničím jiným.

Když otevře dveře do konferenční místnosti, hovor okamžitě utichne. Všichni se na něj zadívají.

Mluvili o mně, pomyslí si. O tom, co jsem v noci dělal.

Posadí se a pohlédne na Douglase.

Tak to řekni, vyzývá ho v duchu. Co koukáš.

Ale v očích nadřízeného nevidí žádná obvinění. Jenom ustaranost a soucit.

Douglas se znovu obrátí k ostatním.

„Takže, jak jsem řekl, celostátní kriminálka opustí druhé poschodí a místo toho…“

Zack neposlouchá. Má pocit, jako by se ocitl na divadelní scéně, kde publikum musí každou chvíli odhalit, že herec jenom blufuje.

A co je tohle vůbec za ansámbl? pomyslí si a přelétne očima kolegy. Usedlý taťka, uprchlice, veterán, geek a zbloudilý gentleman z lepší společnosti.

Když vedení před rokem a půl sestavovalo tenhle speciální útvar, jako by se řídilo nějakou šablonou. Útvar se neměl věnovat všedním a nezáživným policejním povinnostem, ale soustředit se jen na úplně nejtěžší, nejsložitější, nejbrutálnější anebo mimořádně ošemetné zločiny.

Ale kdo jsem potom já sám? Ten, kdo se teprve musí předvést. Zelenáč. Čerstvý absolvent, hvězda ročníku, jíž se už v prvních letech u policie podařilo udělat si jméno.

Nebo v něm hlavně viděli ostříleného kluka z předměstí, který chce pomstít zavražděnou matku?

Kluka, který nikdy nemohl být dítětem?

Co tu sakra dělám? pomyslí si.

Zavře oči a pokusí se odvést myšlenky jinam.

Jsme různorodá sebranka, ale jsme nejlepší. A ze všech nejlepší jsem tady já.

Ale ta slova váznou.

Ozve se ostré zaklepání a Zack sebou škubne, Deniz se na něj tázavě zadívá.

To budou z interního, pomyslí si Zack.

Jdou si mě odvést. Tohle je konec. Sbohem a šáteček, milej šňuppolicajte.

Do dveří strčí hlavu Douglasova asistentka a milým, měkkým hlasem řekne:

„Volá nějaký pan Westberg. Říká, že je to opravdu důležité.“

Douglas se zatváří podrážděně.

„Teď s ním nemůžu mluvit, ale vyřiď mu, že se ozvu za čtvrt hodiny.“

Asistentka za sebou zavře a Douglas si znovu odkašle.

„Takže, protože tu kupodivu nemáme žádný rozjetý případ, který by bylo potřeba probrat, navrhuju, abychom se pustili do restů v administrativě.“

Podívá se na seznam.

„Deniz, cizinecká mi nechce dát pokoj, stěžují si na tu starou zprávu ohledně Albánců. A Niklasi, ty bys měl dokončit ten referát o únosu Tindry.“

Oba přikývnou a povzdechnou si.

Zack se uvolní. S ilegálním klubem se bude trápit jiné oddělení. Ale musí zjistit, čeho se zásah týkal. A musí se dozvědět jména zadržených.

„Rudolfe, máš ještě něco?“ ptá se Douglas.

Takhle to končí skoro pokaždé. Než se rozejdou, Rudolf dostane možnost sdělit ostatním své názory nebo návrhy.

Všichni utichnou a obrátí se k třiašedesátiletému muži ve slunečních brýlích a pomačkaném volném obleku. Sedí naproti Zackovi, opírá se a ruce má sepjaté v klíně.

„Děkuju za optání,“ říká klidným a vlídným hlasem. „Nenapadá mě nic důležitého, co bych dodal. Tak jako jistě i mí kolegové mám plnou hlavu moudrých slov o zločinu a trestu, kterými nás dnes předsedající obdařil.“

Zack mrkne na Douglase a v duchu se usměje. Jehla ukrytá v chomáčku vaty.

To je celý Rudolf.

Před deseti lety ho postihlo krvácení do mozku a on oslepl. Je nadosmrti odsouzený žít v temnotě.

Jeho kolegové z krajského oddělení to těžce nesli. Ale když už měli nachystané vhodné poděkování a rozloučení s oblíbeným kriminálním inspektorem, Rudolf jim po telefonu oznámil, že se už následující týden hodlá vrátit do služby.

Velitelé jednotky si vyměnili skeptické pohledy. Co si kriminálka počne s tápajícím nevidomým člověkem? Jiné policisty, kteří utrpěli zranění, zhroutili se nebo jinak přestali zvládat běžnou práci, vždycky mohli posadit k papírování a přepisování zpráv, ale co s Rudolfem? Mužem, který nevidí ani vlastní ruce.

„Chci odvádět svou práci, jako jsem to dělal dřív,“ řekl jim. „Sluch mám v pořádku a mozek mi taky funguje. Budu potřebovat pomoc očí ostatních, to je pravda, na druhou stranu se ale v tomhle domě určitě najde i pár vyšetřovatelů, kterým se může hodit pomoc mého mozku.“

Počáteční protesty rychle utichly.

Rudolf měl vždycky vynikající úsudek, ale teď, když už nemohl používat oči, jako by si uvědomoval některé souvislosti ještě rychleji. Jako by ho už nic neomezovalo v myšlení. Zackovi někdy připadalo skoro neskutečné, jak se dokázal vcítit do uvažování pachatelů a předvídat jejich další kroky. Časem díky tomu získal přezdívku Orákulum.

Když začal Zack s Rudolfem pracovat ve stejném týmu, často zapomínal, že starší kolega nevidí. Každou chvíli se mu stávalo, že požádal Rudolfa, aby se přišel podívat na nějakou fotografii nebo si něco přečíst, a když si pak uvědomil chybu, připadal si vždycky jako idiot.

Ale Rudolf se nikdy nezlobil. Spíš to vypadalo, že ho těší, že Zack jeho problému nepřikládá žádnou větší váhu.

Zack často přemýšlí, co se Rudolfovi odehrává před vnitřním zrakem.

Co vidíš?

Vidíš mě, nebo nahlížíš někam do nejhlubších temnot?

3

Sukayana Prikonová vystoupí z eskalátoru, projde dveřmi na fotobuňku a ucítí příval dusného vzduchu z nákupního střediska.

Je ve stresu, stejně jako lidé, které potkává. Ale ten jejich je odlišný.

Jiný stres.

Před pětačtyřiceti minutami si přečetla zprávu od Mi Mi.

Pomoc on nas zabije

Potom se jí snažila snad desetkrát dovolat. I ostatním. Telefony vyzváněly, ale nikdo je nebral.

Zpráva v lámané angličtině odešla už ve 2.47 a Sukayana snad posté proklíná samu sebe, že měla mobilní telefon na noc vypnutý.

Ale proč by ho zrovna téhle noci zapínala? Nedělá to nikdy. Potřebuje se vyspat a nenechat se rušit oplzlými telefonáty odporných chlapů.

Skoro každé ráno, když přijde k telefonu, najde nějakou zprávu v hlasové schránce.

„Jsem hrozně nadrženej, nemohla bys mi někoho sehnat?“ blábolí třeba ve tři ráno.

Jako kdyby provozovala nějakou agenturu.

Proč jí to nikdo nebere?

Nákupní centrum je uspořádané jako malé náměstí. Napravo stojí pět bronzových soch koní a za nimi vedou eskalátory do horního podlaží.

Má se vydat po nich, když si chce co nejvíc zkrátit cestu? Nevzpomíná si už, je to tak dlouho, co se sem dostala naposledy.

Pak místo toho vyrazí směrem k autobusové zastávce a nasaje příjemnou vůni bylinek, které jeden z prodejců vykládá z dodávky. O kus dál rozvěšuje bělovousý muž k prodeji kaftany.

Odbočí za roh a jde po chodníku stoupajícím do prudkého kopce. Nalevo upravená zeleň, nahoře napravo zchátralé činžáky.

Prochází mezi bloky domů stejných k nerozeznání. Béžové cihlové fasády, šedivé pavlače. Nad jedním vchodem uvidí číslo, které hledá, a rozběhne se přes poničené dětské hřiště. Když se ocitne ve stínu budovy, zafouká chladný vítr a ona se otřese. Otevírá vstupní dveře, stahuje se jí žaludek, ruce jí dřevění.

Výtah je přelepený černo-žlutou páskou, visí tu lístek s nápisem MIMO PROVOZ. Když stoupá po schodech, její vlastní tělo jí připadá těžké, ve čtvrtém patře už lapá po dechu a otírá si čelo.

Zastaví se u dveří od bytu a sáhne do kabelky pro klíč, ale když nahmatá klíčenku, zarazí se.

Pomoc

on nas zabije

Zevnitř něco slyší.

Hudbu.

Jak to?

Určitě by nezapomněly před odchodem do salonu vypnout televizi nebo rádio. Elektřina není zadarmo a ani jedna z nich nikdy ničím neplýtvá.

Nechce ty dveře otevřít.

Přesto strčí klíč do zámku a otočí jím.

Opatrně otevře.

„Haló!“

Nikdo se neozývá.

V bytě jemně voní jídlo, na okamžik jako by se ocitla doma v kuchyni u rodičů, vidí svou matku, jak drtí koření v prastarém hmoždíři.

Teď ale cítí ještě něco jiného. Připomíná jí to tržiště v Klong Toey.

Je to železitý pach. Jako od stánku s čerstvě naporcovaným masem.

„Haló! Do Myo? Mi Mi?“

V žaludku ucítí těžký kámen. Opatrně vejde do předsíně a zavře za sebou. Zámek automaticky zapadne, ona zpanikaří, rychle dveře rozrazí a nechá je pootevřené. Nechce tam být zavřená.

Hudba právě utichla a vystřídal ji rozjařený hlas moderátora, který Sukayana zná z jedné televizní show. Pomalu vejde do obývacího pokoje.

Jejímu mozku trvá asi vteřinu, než pochopí, že kus masa s jedním okem, který vězí v hedvábném pyžamu, je pozůstatek lidského obličeje.

Pak spatří i zbylá tři těla. Krvavá. Rozstřílená.

A v tu chvíli má pocit, že nemůže dýchat, jako by jí vzduch z plic vyrazila obří pěst a přitiskla ji k zemi.

Padne na kolena. Zvrací a pohupuje tělem sem a tam. Sepne ruce v jakési modlitbě a cítí, jak se kolem ní vznášejí duchové mrtvých. Jako nepokojný chlad. Jako závany větru v přítmí bytu.

Chce utéct.

Zmizet.

Po schodech dolů.

A domů.

Ale kdo unikne svému osudu? Kdo může dělat to, co dělala ona, a nemusí za to jednoho dne zaplatit?

Vytáhne telefon.

Zavolá na číslo 112.

Potom nechá byt za zády.

4

Brát schody po dvou jim dává zabrat. Ale vědí, že rozhodovat můžou vteřiny. Každé rameno schodiště má šestnáct stupňů. Vzhůru do dalšího patra. Rychle zahnout doleva. Dalších šestnáct.

Ranní únava se z těla nechce vytratit. Je k vzteku, že tu mají porouchaný výtah. Ale zároveň Zackovi pohyb dělá dobře, cítí, jak se mu džíny napínají na stehnech a jak schody vysávají ze svalů poslední zbytky energie.

Deniz mu běží v patách. Už se trochu zadýchala. Je ve formě, ale na něj nestačí.

Třetí patro.

Vzrušený hovor v různých jazycích se přibližuje a Zack spatří asi patnáct lidí, kteří se mačkají v patře nad nimi. Nějaká žena v černém hidžábu a s růžovými třpytkami kolem očí hlasitě pláče a utěšuje ji muž s mohutným černým knírem, oblečený v pulovru a nažehlených kalhotách z hnědé vlněné látky.

Schody do nejvyššího patra jsou uzavřené.

To je dobře. Zvládli to rychle, pomyslí si Zack. Tělnatý, asi padesátiletý policista v uniformě stojí za modrobíle pruhovanou páskou a hlídá. Zack vidí, že kolega odvádí dobrou práci. Zachovává klid navzdory všem těm mávajícím rukám a vzrušeným otázkám. Přátelsky se usmívá a trpělivě opakuje, že neví, co se stalo, a že nahoru nemůže nikoho pustit.

Zack a Deniz se protlačí davem a kolegovi u pásky ukážou odznaky.

„Dobrý den, Zack Herry, Zvláštní útvar. Moje kolegyně Deniz Akinová.“

Policista na ně kývne a nadzvedne pásku.

„Pojďte,“ řekne. „Ale není to nijak příjemný pohled.“

Dveře bytu jsou dokořán a Zack s Deniz se málem srazí se dvěma záchranáři, kteří ho právě opouštějí. Pozdraví je a natáhnou si přes boty ochranné návleky.

Vejdou do pokoje. Zack okamžitě ztuhne.

Panebože.

Panebože, do prdele.

Jestli existuje někdo jako pánbůh, tak tady teda není.

Deniz odstrčí ruku, kterou Zack automaticky natáhl, aby ji chránil. Přistoupí k tělům a poklekne k nim, aby se podívala na rány, zatímco Zack pořád ještě stojí ve dveřích.

Nedokáže pochopit, co vidí. Jako by před sebou měl surrealistickou instalaci nějakého umělce na pokraji psychického zhroucení. Umělce, který má v oblibě rudou a na své dílo jí spotřeboval několik litrů. Jako by se jeden z nejhorších obrazů Francise Bacona stal realitou.

Pokoj zalévá sluneční světlo, což ještě posiluje dojem neskutečnosti. Těla tu leží v nepřirozených úhlech, se staženými kalhotami a rozstříleným pohlavím, a ve vzduchu je cítit výkaly a krev a moč.

Smrt.

Trávu.

Vlhkou trávu a krev.

Černé hvězdy, za nimi ještě černější temnota.

Skutky, které se nikdy nedají odčinit.

Ne. Ne teď. Ne tady.

Zack zavře oči. Rychle zabouchne železná vrátka do svého nitra a raději se rozhlédne po místnosti. Je tu málo nábytku. Působí neosobně. Žádné obrazy na zdech. Stojí tu úzká komoda z borového dřeva s několika čajovými svíčkami a malou měděnou soškou Buddhy. Ten byt zařizoval někdo, kdo se tu hodlal zdržet jenom dočasně.

Na jednoduchém dýhovaném psacím stole leží notebook. Černý, zřejmě letitý Compaq. Na obrazovce bliká okno Skypu s fotografií rozesmáté thajské rodiny. Starší žena a dvě děti, asi desetiletý chlapec s holčičkou, možná dvojčata.

Zack má chuť počítač zaklapnout, nechce, aby se rodina z obrazovky musela dívat sem do místnosti. Ale nechá to být. To je práce pro techniky.

Zaslechne Deniz, která začíná dávit, a obrátí se k ní. Vstává s ústy zakrytými rukou. I on sám cítí, jak se mu vrací nevolnost, která ho trápila ráno. Roztřese se. Přeběhne mu mráz po celém těle a naježí se mu chlupy na rukou.

Do bytu vejdou dva kriminalističtí technici v bílých pláštích a s taškami. Zack je nezná.

„Kde je Koltberg?“ zeptá se.

Samuel „Sam“ Koltberg je považován za nejlepšího soudního lékaře u stockholmské policie, proto zpravidla se Zvláštním útvarem spolupracuje právě on.

„Na dovolené na Mallorce. Ale myslím, že se má dneska vrátit,“ vysvětluje jeden z techniků.

Prima, pomyslí si Zack. Aspoň dneska jsme ho ušetření.

Oči mu znovu sklouznou k počítači, na vesele se usmívající holčičku a ještě rozesmátějšího chlapce.

Leží tady vaše maminka?

Zack vyjde z obývacího pokoje a obhlédne byt. Dva pokoje a kuchyň. V ložnici ustlaná manželská postel, několik bílých skříní, prádelník ze světlého dřeva a dvě matrace opřené o zeď.

Vykročí na balkon a pohlédne dolů na dvůr. Adrenalin začíná prohrávat boj s únavou a on by si nejraději opřel čelo o studenou mříž a na chvíli zavřel oči. Dorazila další policejní auta a znepřístupněná část domu se rozšířila, teď zahrnuje i nějakých deset krát deset metrů před vchodem. U modrobílých pásek se scházejí hloučky zvědavců a o něco dál se v mírném větříku pohupuje rozbitá houpačka.

Do dvora vjede modré Volvo XC60. Zastaví kus od vymezeného prostoru, vystoupí z něj Douglas Juste a uhladí si vlasy. Vzhlédne k Zackovi a slabě kývne. Zack zvedne ruku na pozdrav.

Na hřiště přichází paní s dítětem. Mladá světlovlasá žena se stejně světlovlasou holčičkou.

Matka a dcera. Obě živé.

Dítě se žene k jedné z houpaček a za chvíli už létá do výšky. Žena se nervózně ohlíží po policistech, ale holčička se jen zvonivě směje a nemá tušení, co se stalo u sousedů.

Sjíždějí se další auta. Vyskakují z nich muži a ženy s fotoaparáty a zápisníky. Dva z nich Zack poznává, jsou z deníku Aftonbladet.

Napadá ho, kdy asi byli novináři tady v Hallonbergenu naposledy. Když vyšla na světlo nějaká jiná vražda? Nebo možná kvůli sérii vloupání? K žádným nepokojům tady nikdy nedošlo, vlastně se tu nedělo vůbec nic.

„Zdravím, Zacku!“

Zack se podívá dolů, ale toho, kdo na něj volá, nenajde.

„Zacku, tady jsem!“

Mladý muž v saku a modré košili se vyklání z balkonu ve stejném patře jako Zack, přístupném z vedlejšího vchodu. Fredrik Bylund, novinář z deníku Expressen. Urputný jako málokdo. Má sklony přibarvovat kriminální kauzy a překrucovat je k zbláznění, ale dá se s ním vyjít. Před časem jim při vyšetřování jednoho případu poskytl nedocenitelnou informaci. Jindy se Zackovi dokonce podařilo ho přemluvit, aby cosi nepublikoval. Naprosto výjimečný úkaz.

„Souvisí nějak to, co se tu stalo, s organizovaným zločinem?“ volá Bylund.

Zack se na okamžik zamyslí. Pečlivě volí slova, aby předešel nějakým pomateným titulkům, ve kterých by ho noviny citovaly.

„V této fázi vyšetřování nemáme o ničem takovém žádné indicie,“ odpoví a sám slyší, že to zní, jako by prošel PR výcvikem u Mery.

„Ale vyloučit to nemůžete?“

Typická novinářská otázka, odpověď na ni se dá vykládat jakkoliv.

„Nevylučujeme nic.“

Zack ví, že Bylundovi nedal ani sebemenší vodítko, ale i tak si ten titulek dokáže představit:

Policie: Za krvavou lázní může stát organizovaná skupina.

Do dvora přijíždí už i červená dodávka stanice TV4 s vysílačem na střeše. Zaparkuje s jedním kolem na trávníku a víceméně zablokuje sanitku, která stojí vedle. Z dodávky vyskočí tři lidé. Mladík ve vzorované košili vyrazí k pásce, holohlavý kameraman začne skládat stativ a připravovat živý vstup. Třetí z nich, reportérka s dlouhými světlými vlasy, svírá ramenem a tváří mobilní telefon a zapisuje si heslovité poznámky pro svůj vstup.

„Je pravda, že tu máte tři čtyři zavražděné?“ pokřikuje Bylund.

Zack přikývne.

„Samé ženy?“

Zack znovu přikývne. Tahle informace se tak jako tak do hodiny stane veřejným tajemstvím.

„Musím dovnitř, pokračovat v práci.“

„Ale počkejte, už jenom pár věcí. Jak zemřely?“

Zack Bylunda ignoruje a zavře za sebou dveře. Deniz klečí v pokoji, má na rukou gumové rukavice a zkoumá obsah zásuvek prádelníku. Strčí ruku do jedné z nich a vytáhne bílou tubu.

„Co to je?“ ptá se Zack.

„Lubrikační gel,“ sdělí mu Deniz. „Na suché sliznice.“

„Takže?“ nechápe Zack.

„Nic, vlastně na tom není nic zvláštního, až na to, že tu toho mají celou krabici. Nejmíň dvacet tub. A je tu i několik balení jednorázových dávek přípravku proti svědění a infekcím v pochvě.“

„Možná měli výprodej v lékárně.“

„Takováhle tuba vystačí na dlouho. Buď měly všechny čtyři partnery, se kterými řádily v posteli desetkrát denně, anebo…“

„…to byly prostitutky,“ doplní Zack. „V tom případě máme na krku děvkaře a pasáky a špinavé peníze.“

„Přesně to si taky myslím,“ souhlasí Deniz. „Ale nemůžeme z toho zatím vyvozovat žádné dalekosáhlé závěry. V šatnících nemají nic, co by naznačovalo, že se prodávaly. Normální oblečení, nijak zvlášť vyzývavé.“

Otevře další zásuvky.

Zarazí se uprostřed pohybu. Zamračí se.

„Ale tohle by spíš podezření potvrzovalo,“ prohlásí.

Mávnutím Zacka přivolá blíž. Pohlédne do zásuvky. Velké balení kondomů. Různých velikostí a vlastností.

Do pokoje vejde Douglas.

„Jak to vypadá?“

„Byl jsi v obýváku?“ ptá se Zack.

„Jo. Nic příjemného. Napadá vás něco?“

Deniz mu ukáže obsah zásuvky a seznámí ho se svou teorií. Douglas přikývne.

„Zařídím, aby se k nám připojilo i oddělení boje s prostitucí. Našli jste nějaké diáře nebo doklady?“

„Zatím ne. Kdybych měl hádat podle vzhledu a whisky, kterou pily, řekl bych, že jsou z Thajska,“ odpoví Zack. „A bydlí ve čtyřech v nezařízeném bytě, což by mohlo znamenat, že tu nejsou dlouho.“

„Nebo tu pobývají ilegálně,“ dodá Douglas.

„Obchod s bílým masem?“ uvažuje Deniz.

„To je jedna z mnoha stop, které musíme prověřit. Pokoušeli jsme se zjistit, kdo volal na tísňovou linku, ale dotyčná trvala na tom, že chce zůstat v anonymitě, takže jsme číslo nedostali.“

„Jak, nedostali? Vyšetřuje se tu čtyřnásobná vražda,“ namítne Deniz.

„Odvolávají se na ochranu údajů. Samozřejmě podáme oficiální žádost o přístup k číslu i k záznamu telefonátu a nakonec ho dostaneme, ale může to chvíli trvat. Všechno, co teď víme, je, že volající byla žena.“

„Takže ani nevíme, proč tu nepočkala, než přijede policie?“ ptá se Zack.

„Ne, a rozhodně je to dost zvláštní.“

„Třeba je zabila ona,“ napadne Deniz.

„Masová vražda, kterou by spáchala žena? To je hodně vzácný úkaz,“ poznamená Douglas. „A když někdo volá policii kvůli něčemu, co sám provedl, zpravidla zůstane na místě činu a počká na její příjezd. Ale třeba máš pravdu. Anebo měla jiné důvody, proč se nám klidit z cesty.“

Klidit se z cesty.

Podařilo se to tobě, Abdulo?

Zack se omluví a znovu vyjde na balkon.

Rozhlédne se po Bylundovi, ale už ho nenajde. Vytáhne svůj soukromý telefon s předplacenou kartou a zavolá Abdulovi.

V pozadí létá k nebi houpačka s malým děvčátkem.

Maminka se usmívá a vypadá to, že úplně zapomněla na pozdvižení okolo.

Taky jsem se kdysi chodil houpat, pomyslí si Zack, zatímco telefon vyzvání. Vzhůru, vzhůru k obloze, na pár krátkých vteřin pryč od všeho. Vznášet se v atmosféře a zapomenout na tátovo pokašlávání a vyrážku a ruce tápající po skleničkách s léky.

„Haló?“ ozve se známý hlas.

Zack za sebou zavře balkonové dveře.

„Tady Zack. Chtěl jsem se jenom ujistit, že tě nesebrali,“ šeptá.

„Ne, ale začalo peklo, když jsi vypadl. Škoda, neměl bych nic proti tomu vzít si domů jednu z těch holek.“

„Nevíš, co hledali? Jestli v tom bylo něco víc?“

„To ty jsi tady policajt, ne já. Spoustu lidí postavili do řady ke zdi, ale to už se mi tam nechtělo zůstávat.“

Zack se usměje. V Abdulově životě vždycky existuje nějaký ten nouzový východ. Jako by byl doopravdy neporazitelný. Snaží se tak každopádně působit.

„Takže říkáš, že je všechno v pohodě?“

„Víš, že je vždycky všechno v pohodě.“

Zack se zasměje.

„Musím končit. Zavoláme si.“

„Tak ať to jde, tam na straně dobra.“

Když Zack vrací telefon do kapsy, připadá si o něco klidnější. Abdula je na svobodě a ten zásah nejspíš nebyl nic než obyčejná razie, jedna z akcí, které sice bývají hodně nákladné, ale přinášejí nanejvýš několik bezvýznamných trestů za prodej drog v malém.

Když ale do toho klubu vtrhli, mohl tam ještě být. Co by udělal? Nejspíš by se vypařil spolu s Abdulou.

Mají už spolu za sebou spoustu šíleností. Jako třeba když se Zack dostal na policejní akademii a Abdula ho vyhecoval, aby na vchod policejní stanice nasprejoval svůj tag, jinak že přestávají být přátelé.

Tag je už smytý.

Ale přátelství zůstává.

Je silnější než kdy dřív.

Zack spatří záchranáře, jak z domu vynášejí nosítka. Tělo zakrývají erární žluté plachty, ale když první záchranář nakročí do prostoru sanitky, vypadne zpod nich ruka a volně se houpe ve vzduchu.

Je drobná a útlá, otočená dlaní vzhůru, směrem k Zackovi. Jako by žena pod dekou prosila, aby ruku někdo sevřel. Jako by chtěla, aby jí pomohli vstát.

Zvedli ji z nosítek.

Vrátili ji zpět k životu.

K její rodině tam někde v dálce.

Anebo do doby, kdy byla sama malou holčičkou, která na houpačce létala k nebi.

5

Deniz se posadila na postel.

Rozhlíží se po pokoji. Po jeho skromném vybavení. Cítí pach násilí z vedlejší místnosti.

Zavře oči.

Pomyslí si, že nenávidí muže.

Občas.

Ale takové pocity nic neřeší.

Zase oči otevře.

Zack. Vidí ho venku na balkoně. Svalnatá záda a světlé vlnité vlasy. Ten je v pohodě.

Ale ten výjev vedle. Krev, rozstřílená těla. Kdo mohl chtít těm ženám tak ublížit?

Ví, co muži dokážou dělat se ženami, otcové s vlastními dcerami a především bratři se svými sestrami. Když chce člověk v tomhle světě přežít, nemůže si dovolit slabost, musí chápat, že někdy je to buď ty, nebo já.

V některých situacích nejde couvnout.

Ne před takovým násilím.

V obývacím pokoji cvakají fotoaparáty techniků. Tiché hlasy se dohadují o tom, odkud vrah mohl střílet.

„Potřebuju kafe,“ prohlásí Zack, když se vrátí z balkonu.

„Podíváme se, jestli dům nemá zadní dveře, kudy bychom se mohli ztratit,“ odpoví Deniz.

„Jdu s vámi,“ přidá se Douglas.

Když otevřou suterénní dveře a zadem vyjdou z domu, slunce už svítí skoro nemilosrdně. Pěšky zamíří k nedalekému nákupnímu centru, najdou kavárnu řetězce By George hned vedle obchůdku se specialitami z Blízkého východu a koupí si espreso s sebou. Cestou z kavárny vidí, že u vchodu do metra nějaký novinář zpovídá ženu s kočárkem.

„Určitě už začali sepisovat průvodní články: Čtvrť zachvátila panika,“ poznamená Douglas. „K tomu potřebují najít místní, kteří by jim potvrdili, že bydlet tady není nic moc a že odteď už nebudou pouštět děti ven.“

Cestou zpátky k činžáku se posadí na nízkou kamennou zídku ve stínu velikého dubu.

Douglasovi zazvoní telefon, šéf se omluví a poodejde.

Deniz a Zack mluví o tom, co v bytě viděli. O tom, že vrah se nespokojil s tím, že ženy zabil, ale navíc je ještě střílel do rozkroku.

„Něco takového může udělat jedině úchyl,“ prohlásí Deniz.

„Možná nějaký šílený zákazník. Sadistický magor posedlý sexem,“ dodá Zack.

Děti na monitoru.

Děti, které teď ztratily matku.

Ucítí na rameni Douglasovu ruku a v tu chvíli je mu to otcovské teplo příjemné. Její tíha ho drží nohama na zemi. Přesto mu připadá, že něco je v nepořádku, jako by se šéf potřeboval opřít o něj, a ne naopak.

Douglas se k nim posadí.

Obvykle takovým rozhovorům pohotově udává směr, ale tentokrát vyčkává. Vůbec nepůsobí jako ten sebevědomý velitel, který si po příjezdu na místo činu razil cestu davem novinářů a ten se před ním rozestupoval jako moře.

Teď jako by byl myšlenkami někde jinde.

Rozchází se s další ženou? Nebo se na obrazu od Andyho Warhola, který má pověšený u sebe v bytě na Östermalmu, udělala trhlinka? Čeho se týkal ten telefonát?

Jsem na něj moc přísný, pomyslí si Zack. Vždyť je to fajn chlap.

Pak se Douglas vzpamatuje.

„Takže to vypadá, že šlo o prostitutky. A pak by za tím mohl být obchod s bílým masem. Přivážet sem ženy z Asie a nutit je prodávat sex může vynášet slušné peníze.“

„Kdo by do toho v takovém případě mohl být namočený?“ zeptá se Deniz.

„Moc do těchhle věcí nevidím,“ odpoví Douglas. „Ale říká se, že do byznysu okolo thajských masážních salonů dělají motorkářské gangy.“

Zack si znovu vybaví, co viděli v bytě, a vzpomene si i na nápis nasprejovaný na dveřích.

ZABÍT VŠECHNY NEGRY

„Nemůže v tom být rasová nesnášenlivost? Pravicoví extremisti?“

„Není to vyloučené,“ přikývne Deniz. „Dívala jsem se nedávno kvůli jiným věcem na Avpixlat a další rádoby vlastenecké stránky. O nenávistné výroky proti dovozu Thajek do Švédska tam opravdu není nouze. Ale čert ví, jestli by jejich autoři byli schopní něčeho podobného. Takoví se obvykle spokojí s virtuálními útoky.“

„Slyšelas jméno Anders Behring Breivik?“ ušklíbne se Zack.

Deniz změní téma.

„Musíme najít tu ženskou, co to nahlásila.“

„Najdeme ji,“ přikývne Douglas a vstane ze zídky. „S touhle stopou musíme začít. Zavolám Sirpě. A taky bychom měli sehnat Östmana.“

Zack s Deniz si vymění pohledy. Psycholog Tommy Östman nepatří přímo k útvaru, ale když je to potřeba, spolupracuje s nimi na sestavování profilů pachatelů. Dřív byl známý po celé stanici jako okouzlující a sympatický kolega, který svými legráckami a vtípky pozvedl každou oslavu. Ale večerů strávených na oslavách bylo nakonec víc než těch obyčejných a jeho rodina toho jednoho dne začala mít dost.

Dneska je z něj abstinující alkoholik a po jeho dřívějším šarmu není ani stopy. Navíc si našel nové pochybné způsoby, jak si udržovat vyrovnanou hladinu dopaminu.

Ale profily, které vypracoval, už ukončily kariéru mnoha těžkých zločinců a zmizela díky nim z ulic řada nebezpečných násilníků.

Když se policisté vrátí na místo činu, byt vypadá jako laboratoř. Měřicí přístroje, zkumavky, igelitové sáčky s vlasy a textiliemi a uprostřed obývacího pokoje i přenosné vzorkovací zařízení napojené na MacBook řady Pro.

Černý počítač zmizel.

Díkybohu.

Muž v bílém plášti nenuceně pokládá ruku kolem ramen ženě, která rychle ťuká do klávesnice MacBooku.

„Už něco máte?“ ptá se se zájmem.

Sam Koltberg.

Do háje, pomyslí si Zack. Musel sem vyrazit rovnou z letiště.

Koltberg uslyší hlasy tří policistů z předsíně a otočí se. Vykročí k Zackovi. Než spustí příval nadávek, Zack si stačí všimnout, že má pod rozepnutým pláštěm modrou košili a širokou rudou kravatu.

„Poslouchej, tohle je vážně vynikající, to ti řeknu. Jedno z těl zmizelo, ještě než jsem se sem dostal. Jak si asi myslíte, že ho prohlédnu? To se mám teleportovat?“

Třiačtyřicetiletý soudní lékař s vysokým čelem zvedne obočí a nasadí výraz, kterým chce dát najevo pohoršení.

Zack má chuť jednu mu vrazit. Ty arogantní kreténe.

Ví, že ho Koltberg považuje za nezkušeného namyšleného budižkničemu, který se dostal nahoru ne díky vlastním schopnostem, ale kvůli své matce. A vypadá to, že je úplně jedno, co Zack dělá, aby mu to vyvrátil. Koltberg prostě nikdy neuzná sedmadvacetiletého mladíka jako sobě rovného.

Ale co má Koltberg co vykládat o umetených cestičkách? Sám vyrostl v rodině lékaře, chata v šérách, matinka v domácnosti, zkrátka byli za vodou.

Co ten sakra ví o životě?

Zackovi se před očima mihne vzpomínka.

Je mu deset let a stojí v kuchyni jejich bytu v Bredängu. Na chvíli přestal mýt nádobí a vyhlédl z okna do dvora. Kamarádi tam hrají fotbal a smějí se, ale on zůstává zavřený v dusném horku bytu v osmém patře. Otec leží na gauči, je mu zle a má vyrážku na nose a na tvářích. Zack celý den vařil, uklízel a pral, ale jeho otec neřekl ani díky. Neříká už skoro nic. Je jenom smutný a stěžuje si na bolavé klouby.

Lékaři té nemoci říkají lupus a Zack se zrovna nedávno dozvěděl od paní z odboru sociální péče, že otec se už nikdy neuzdraví.

Dívá se na balon, který jako by si plul nad dvorem sem a tam, kamarádi vypadají jako loutky rozpohybované nějakou neznámou silou.

Sevře rukama parapet z levné šedé žuly, zatne do něj prsty, až mu zbělejí klouby, pohlédne na šedivé nebe a pokusí se představit si nekonečné množství vzduchu, které se nachází za mraky. Potom uslyší otcovo zasípání, slova:

„Podej mi inhalátor, rychle.“

Co ví krucinál o životě Koltberg?

„Jak jste se měl na Mallorce?“ zeptá se ho. „Vypadáte parádně odpočatě a uvolněně.“

Koltberga to vyvede z míry, přeruší svůj slovní útok. Vypadá, jako by se snažil přijít na nějakou ošklivou odpověď, ale nestihne to. Vedle Zacka se totiž postaví Douglas Juste.

„Vražedná zbraň se na místě činu nenašla,“ sdělí Koltberg Douglasovi o poznání klidnějším tónem.

„Ještě něco?“

„Jedna z nich měla v ruce mobil. Nokii, ne zrovna nejžhavější model. Ale o to nejde. Ve tři čtvrtě na tři v noci někomu volala. O dvě minuty později mu poslala tuhle zprávu.“

Otočí telefon k Zackovi a Douglasovi.

Pomoc

on nas zabije

„Můj předběžný závěr je, že hned potom zemřela.“

„Koho kontaktovala?“ ptá se Douglas.

„Číslo je uložené pod jménem Sukayana a dotyčná dnes ráno několikrát volala zpátky. Napsal jsem vám ty údaje.“

Podá Douglasovi lístek, ten přelétne očima zapsané číslice a podá ho Zackovi.

„Mohl bys to dát vědět Sirpě?“

Zack vezme lístek, odejde do ložnice a vytočí Sirpino číslo.

Tuby s lubrikačním gelem zmizely. Kondomy také. Technici někdy pracují opravdu rychle.

Sirpa to zvedne po prvním zazvonění. O půl minuty později už zná na Zackovu otázku odpověď.

„V celém Švédsku je jenom jedna Sukayana. Sukayana Prikonová, bydlí na ulici Gavelinsgatan. Vlastní masážní salon Sawatdii v Södermalmu.“

„Takže thajské masáže,“ odpoví Zack. „Ještě něco?“

„Určitě jo. Ale budeš mi muset dát trochu víc času.“

Zavěsí a Zack se vrátí k ostatním. Oznámí jim, co Sirpa zjistila.

„Jestli Sukayana Prikonová těm ženám šéfovala, vypadá to na kuplířství,“ poznamená Deniz. „Možná i na obchod s lidmi. Pak by nebylo divu, že tu nezůstala a nečekala na policii.“

„Ale nechápu jednu věc,“ uvažuje Zack. „Zpráva jí měla přijít ve tři čtvrtě na tři, ale ona zavolala až o šest hodin později. To měla vypnutý mobil?“

Když opouštějí místo činu a vyrážejí do Sawatdii, masážního salonu Sukayany Prikonové, shluknou se kolem nich novináři. Cvakají fotoaparáty, překřikují se s otázkami a strkají jim před obličeje iPhony nahrávající jejich reakce.

Blíží se dvanáctá hodina a slunce nelítostně žhne. Atakuje předměstí neodbytnými paprsky, jako by chtělo přišpendlit lidi k zemi.

Zack s Deniz se prodírají davem novinářů.

Uhýbají jejich otázkám.

„Řiď ty,“ řekne Zack, za chvíli už oba sedí v autě a pomalu nechávají hřiště za sebou.

Maminka s dcerkou jsou pořád ještě u houpačky.

Jako by se jejich život spíš než úsečce se začátkem a koncem podobal věčnému pohybu tam a zase zpátky.

6

„Jdeme dovnitř,“ prohlásí Deniz, je nedočkavá a chce vědět, co se skrývá za bílým háčkovaným závěsem v pozadí zářivě růžového nápisu OPEN v prosklených dveřích.

„Počkej chvilku,“ zarazí ji Zack.

Stojí na chodníku na malém náměstí Lindvallsplan nedaleko stanice metra Hornstull, před masážním salonem, kde zavražděné ženy zřejmě pracovaly. Nachází se v přízemí domu ze sedmdesátých let s béžovým kamenným obložením a okny, která vypadají, že každou chvíli vypadnou z hnědých plechových rámů a na své cestě k chodníku se změní ve vražedné nástroje.

Nade dveřmi se ve slabém větříku lhostejně třepetá vybledlá a roztřepená thajská vlaječka.

SAWATDII TRADITIONAL THAI MASSAGE, hlásají nalepovací třpytivá písmena na vývěsním štítě.

Laciná cedule a laciný název, pomyslí si Zack.

Tři velkoplošné fotografie zachycují lehátka se ženami světlé pleti a blond vlasů, které masírují mladé Asiatky s oslňujícími úsměvy. Těla zakrývají bílé froté osušky a masérky mají upjaté uniformy. Košile s krátkými rukávy a vínově červené kalhoty, asi tak přitažlivé a vyzývavé jako úbory personálu nedaleké nemocnice. Na skříňce pod plakáty jsou vystavené luxusní masážní oleje a zvláčňující krémy.

„Je to kamufláž,“ prohlásí Zack.

„Jak to poznáš?“

„Stačilo se cestou rychle podívat na Google. Tradiční thajská masáž se dělá na podlaze a bez olejíčků. Navíc při ní jsou zákazníci oblečení.“

„Ale nemůže to být tak, že svou techniku pošvédštili? Že provozují něco jako kombinaci obou přístupů?“

„To je samozřejmě možné. Ale hlavně tu chybí jedna věc. Nemají ve výloze sošku Buddhy.“

„Takže?“

„V Thajsku to znamená: Tady prodáváme všechno.“

„To máš taky z Googlu?“

„Ne.“

Zack uslyší blížící se kroky a obrátí se. Přišourá se k němu vousatý muž páchnoucí potem a natáhne špinavou ruku.

„Hele, neměl bys pár drobných na autobus?“

Zack má chuť poslat ho k čertu, ale pak zaloví v kapse džín a podá bezdomovci několik mincí. Občas zve žebráky na klobásu nebo na hamburger. Nikdo by neměl mít hlad. Ale jen málokdy jim dává peníze, utrácejí je tak akorát za alkohol. Jenže po událostech toho dne je nějak naměkko.

Muž poděkuje, plouží se dál a spatří Deniz. Znovu se zastaví a obrátí se k Zackovi.

„Cože, ty s sebou do bordelu taháš ženskou?“

Deniz se k bezdomovci nevzrušeně otočí, nakloní se k němu a skoro smyslně mu zašeptá do ucha:

„Máš dvě možnosti. Buďto budeš pěkně pokračovat v procházce, a to hned, anebo ti urvu koule. Teď a tady.“

Bezdomovec na ni několik vteřin němě zírá. Potom se obrátí a šine se dál směrem ke stanici metra, tak rychle, jak mu to rozechvělé nohy dovolí.

Bordel? zamyslí se Zack. To je to sakra tak nápadné?

Stiskne kliku vchodových dveří.

Je tu malá předsíň, vzduch těžkne vůní balzámů a vonných tyčinek. Světle žluté stěny zdobí velké fotografie thajských pláží a z nenápadných reproduktorů se místností linou tóny nějakého jihoasijského strunného nástroje.

U recepčního pultu sedí šlachovitá Thajka a pročítá jakési dokumenty. Na sobě má bílou halenku a tenké červené letní sako, vypadá asi na šedesát let.

„Dobrý den,“ pozdraví Zack a Deniz jednohlasně.

Žena vzhlédne a ztuhne. Prozradilo je něco v jejich postoji nebo formálním tónu pozdravu.

Thajka spěšně vstane, jednu ruku ukrývá pod pultem a Zack si stačí pomyslet, že může mít zbraň. Instinktivně se přikrčí a sáhne po pistoli pod koženou bundou, ale to už žena otevře bílé dveře, které má za zády, a zmizí v nich.

Jak se může starší člověk pohybovat s takovou rychlostí? pomyslí si Zack a vyrazí za ní.

Ocitne se v tmavomodré chodbě, stěny lemují draperie a dveře. Zahlédne stín tenisky, žena musela zmizet v otevřeném průchodu na vzdálenějším konci chodby.

Pustí se za ní a dostane se na velký podlouhlý dvůr s několika stromy.

Kam se poděla?

Nalevo bouchnou dveře.

Tamhle. Několika rychlými kroky přeběhne po asfaltu a stiskne kliku. Zamčeno. Zabezpečovací zařízení na kód. Kruci.

Rychle si prohlédne dveře. Otevírají se dovnitř a nevypadají nijak zvlášť pevně.

O několik kroků poodstoupí, rozběhne se a plnou vahou se vrhne proti nim. Materiál povolí a on vpadne na schodiště, přistane na rukou a ucítí v pravém rameni bolest jako po bodnutí nožem.

Čeká, jestli nezaslechne kroky, ale nic se neozývá. Kdyby běžela nahoru, slyšel by ji. Takže dolů a ven.

„Zacku!“ Ze dvora na něj volá Deniz. Ale nemá čas na ni čekat.

„Zmizela. Jdu za ní!“ zakřičí, vstane a dá se do běhu. O pět schodů níž začíná chodbička vedoucí k východu. Zdolá je jedním skokem a oběma rukama rozrazí neochotné dveře. Má pocit, jako by se mu někdo pokoušel uštípnout rameno žhavými kleštěmi. Jako by mu uvnitř kloubu něco přeskočilo.

Můžeš si za to sám, nemehlo.

Jiná ulice.

Na okamžik ztratí orientaci.

Zadívá se napravo. Žena nikde.

Nalevo. Padesát metrů od něj se slunce odráží na vodní hladině pod Bergsundským nábřežím.

Kde může být?

Pak ženu objeví, vybíhá zpoza skupinky stromů nějakých sto metrů od něj. Lehkými, rychlými kroky pospíchá po cyklostezce vedoucí podél vody. Musel věk špatně odhadnout. Šedesátnice takhle neběhají. Její nohy se pohybují tak, že to vypadá, jako by byly oddělené od zbytku těla.

Zack běží po ulici Bergsundsgatan, překříží Bergsundské nábřeží a dostane se na cyklostezku, právě když žena mizí ve stínech pod Liljeholmským mostem.

Energie, kterou cítil, když se hnal po schodech do bytu v Hallonbergenu, je ta tam a jeho kroky těžknou.

Připomíná se mu probdělá noc. Tělo touží po dalším kokainu.

Po dalším spánku.

Slunce se mu opírá do vlasů a do zad a on má sto chutí ze sebe strhnout bundu i tričko. Už je zadýchaný, proklíná své noční dobrodružství.

„Ma-kej, ma-kej,“ volají hosté obsazené zahrádky u mostu a pozvedají sluneční brýle i zlaté sklenice s pivem.

Držte huby.

Na několik vteřin se zchladí ve stínu pod mostem a pokračuje do Tantolundenu.

Veliký park se hemží lidmi. Rodiny s kočárky, skupinky přátel kolem jednorázových grilů, kancelářské myši v košilích, které se utrhly dřív z práce.

Rozhlíží se po parku a pokračuje v běhu. Má dojem, že ji zahlédl nalevo, ale omyl. Je to jenom mladá žena, která zrovna chytá létající talíř.

Zakopne o nějaký dřevěný špalek, ztratí rovnováhu, nakonec se ale udrží na nohou a kulhá dál, zatímco se za ním ozývají rozzlobené výkřiky. Proběhl polem, kde se hrála hra kubb.

„Nemůžeš se dívat pod nohy?“

„Shodil krále, idiot.“

Znovu ji zahlédne. Vynoří se v jeho zorném poli za dvěma velkými slunečníky od kočárků. Změnila směr, běží teď k pestrobarevné zahrádkářské kolonii na nedalekém návrší.

Několik lidí se zastaví a sleduje prchající ženu. Potom si všimnou jeho. Vysoký svalnatý muž honí drobnou, křehkou Asiatku. Není to nějaký násilník?

Někdo vytahuje mobilní telefon. Ne aby volal 112, ale aby si scénu natočil.

Zack přeskočí piknikovou deku a prokličkuje mezi teenagery, kteří si v kruhu házejí basketbalový míč.

Vzdálenost mezi nimi se zmenšuje. Pětasedmdesát metrů. Padesát.

Blíží se ke stromům. Musí ji dohnat, než se mu ztratí na pěšinkách mezi chatkami a živými ploty. Už jenom dvacet metrů. Svět je jako tunel. Všechny smysly kromě zraku odpojené. Důležité teď není nic než honička a adrenalin otupil i bolest v rameni.

Deset metrů.

Pět.

Vrhne se k ní nohama napřed a srazí ji k zemi jako brutální fotbalový obránce. Žena vykřikne a zřítí se po hlavě doprostřed rodinného pikniku. Víno, džus i těstovinový salát končí na kostkované dece a designové tašce s přihrádkami na talíře, příbory, sklenice i láhve.

Dvouleté dítě se rozpláče. Jeho matka křičí. Muž ve lněném saku k sobě dítě mlčky přitáhne.

Dopadená žena se pořád ještě válí v trávě, snaží se odplazit od zničeného pikniku. Zack ji chytí za zápěstí.

Sedne si na ni, jedním kolenem si přitom klekne přímo do sáčku vanilkových oplatek.

Teď už je obklopují pokřikující, láteřící lidé, ale on je vytěsňuje, nevnímá rámus kolem. Svírá ženě ruce a tiskne ji k trávě.

Znovu cítí tu vůni.

Vůni trávy.

Nenávidí ji.

Ani si nestihne uvědomit, že ho někdo kopl do žeber, a už odlétá na stranu. Má vyražený dech a cítí na ramenou a zádech několikery silné ruce.

Ozvou se dva mužské hlasy:

„Nech ji na pokoji, ty hajzle.“

„Kajso, zavolej policii. Dělej!“

Zack pořád ještě drží ženu za rukáv, ale další ruce mu roztahují prsty a on cítí, že prchající se snaží ze saka vyvléknout.

Mohutný muž se mu posadí na záda a Zack vykřikne:

„To já jsem policie!“

Ale nevypadá to, že by ho ten druhý chtěl poslouchat.

Zack křečovitě svírá sako, ale už necítí odpor. Vůbec žádný odpor. Trhne s ním. Žena je pryč.

Nejdřív pocítí impuls osvobodit se silou, ublížit tomu člověku. Ale zarazí se. Tihle za nic nemůžou. Taťkové na pikniku. Nezaslouží si to.

„Já jsem policie!“ vykřikne znovu. „Pusťte mě. Jsem policista!“

Muž nad ním zřejmě váhá.

„Cože, policista? Tak mi ukažte průkaz.“

„Jasně, když se trochu posunete, abych se k němu dostal.“

Za nimi se ozve hlas:

„Jenom blafuje, hajzl. Nepouštěj ho.“

Brzo asi někomu udělám něco hodně ošklivého.

Vím jak.

V tomhle jsem zatraceně dobrý.

„Nechte ho, ať ten průkaz ukáže,“ vloží se do toho někdo další. „Ale nepouštějte ho úplně.“

Muž se zvedne, ale zůstane nad ním stát rozkročený a rukama ho dál drží za ramena. Zack se napůl posadí a sáhne po průkazu. Nápadným gestem odtáhne levou část bundy, aby bylo jasně vidět pouzdro se služební zbraní.

„Do háje, on nekecá.“

Zack vytáhne legitimaci a přitom otočí hlavou, pokusí se očima najít ženu.

Zase zmizela.

Do prdele.

Tipuje, že přeskočila červený plot a zmizela mezi zahrádkami.

„No, totiž… Sakra, to nás mrzí,“ říká muž, který ještě před chvílí Zackovi seděl na zádech. Vypadá asi na čtyřicet let a přes břicho se mu znatelně napíná černé tričko s obrázkem skupiny Mötley Crüe. „Mysleli jsme si… rozumíte…“

Ostatní stojí okolo v kroužku. Mezi nimi i muž ve lněném saku. Mlčí. Jsou nervózní. Nedopustili se tím nějakého trestného činu? Možná násilí proti úřední osobě? Nápomoc ke spáchání trestného činu?

Zackovi se podaří potlačit v sobě vztek.

„V pořádku,“ řekne a pohlédne na ty tři, kteří ho zadrželi. „Mysleli jste, že chytáte nějakého hajzla, který pronásleduje nevinnou ženskou. Kéž by se tak dokázalo zachovat víc lidí.“

Pak ji Zack znovu uvidí.

Žena se vynoří na asfaltové cestičce padesát metrů od nich. Ohlédne se k zahrádkám. Myslí si, že Zack už za ní zase vyrazil. Když ho za sebou nevidí, zpomalí a odbočí k minigolfovému hřišti.

Zack počká, až se k němu žena otočí zády, a pospíší si stejným směrem. Je celý pohmožděný a dělá mu potíže zhluboka se nadechnout. Píchá ho v žebrech a rameno má v jednom ohni. Připadá si, jako by šlapal vodu, ale přece jen ji brzy dožene.

Když si ho žena všimne, je už pozdě. Nestačí dost rychle reagovat, takže ji Zack chytí u stánku s klobásami na nábřeží. I tady je spousta lidí. Civí na ně celá fronta na klobásy. Zack mění taktiku. Už žádné srážení k zemi. Místo toho ji pevně podrží za levou paži a přiměje ji zpomalit. Nakonec se zastaví, pořád ještě zády k němu. Zhluboka, sípavě dýchá. Ramena se jí rychle zdvihají a klesají. Zack ji jemně odtáhne, až se dostanou z dohledu ostatních. Hledá klidnější místo, třeba mezi zahrádkami. Odbočí mezi stromy.

Vypadá to, že to žena vzdala, a Zack se uvolní. Vydají se po úzké pěšině, minou několik velkých rozkvetlých hortenzií a lavičku obsazenou čtyřmi důchodci, když vtom žena paží nečekaně provede chvat džiu-džitsu a zkroutí Zackovi ruku do bolestivého úhlu. Vysmekne se mu, vytáhne dýku, a když ji proti němu napřáhne, úzká čepel se změní v lesklého hada.

Jakási bělovlasá stařenka na lavičce vykřikne a Zack koutkem oka vidí, že i další lidé se zastavují a ohlížejí se po nich.

Měl jsem být ve střehu.

Žena drží nůž před sebou. Pomalu ho v kruhu obchází. Oči má soustředěné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zack.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.