Text © Marta Davouze, 2015

Illustrations © Alena Beldová, 2015

Je to opravdu hrůzná kniha.

Připouštím to bez námitky a s palčivou lítostí.

Co ji přivedlo na svět? Oprávněná potřeba omýt

vlastní mrtvolu, než ji uloží do rakve.

August Strindberg

I.

Byly to chlupaté nohy, co mě přivedlo ke znalosti světové literatury. Od svých jedenácti jsem proseděla všechny školní prázdniny v stinných koutech zahrady nebo v hale a hltala klasické autory, zatímco moje šťastnější spolužačky s hladkýma nohama ležely u vody. Přečtla jsem Balzaka, Puškina, Dostojevského, Stendhala, Dickense, Chaucera, Shakespeara, Tolstého, Fieldinga, Flauberta, každého, koho v co nejúplnějším vydání měli naši v knihovně.

Pořád mě rozčilovalo, že se nemůžu začíst do Waltera Scotta. V knihovně ho byly tři svazky v kvalitní polokožené vazbě, která se mi líbila. Několikrát s pevným rozhodnutím, že musím zvládnout aspoň Ivanhoe, jsem usedla do proutěného křesla v hale a pustila se do četby. Po třiceti až čtyřiceti stranách jsem to vzdávala.

Léta jsem pak s tou knihovnou nepřicházela do styku. Až o jedněch prázdninách jsem si svazků, kdysi mi tolik blízkých, znovu povšimla. Byly stále stejně uspořádané, tak jak jsem se na ně v mládí dívala, jak byly pořád se mnou a kolem mě, aniž jsem je musela otvírat. Důležitý byl i pohled na knihovnu, přinášející možnosti a vyvolávající představu o rozměru světa, jakou dokáže vyvolat snad už jen šumění starých stromů nebo mořských vln.

Zavřela jsem oči a zkoušela v duchu vyjmenovat, jak jdou knihy za sebou. Ještě jsem si to dost pamatovala. I kde stojí Walter Scott. Napadlo mě nabídnout staršímu synovi padesát korun, když přečte to proklaté Ivanhoe a bude mi vyprávět, o čem to je. Pro desetiletého Davida to byly velké peníze. Lehl si do chládku babiččiny zahrady, obklopil se oblíbeným ovocem a s vidinou báječného klukovského bohatství se dal do čtení. Po čtyřiceti stranách to vzdal, mami, já moc chtěl těch padesát korun, ale to se fakt nedá číst, a tak jsem mu dala padesát korun za snahu a podívala se, kdo knihu překládal. Jméno mi nic neřeklo.

Každou knihu jsem hluboce prožívala. I Jiráskovi Skaláci mě dokázali rozplakat. Také jsem nikdy nečetla napřeskáčku. Když jsem prvního července začla číst Poklad, pokračovala jsem Temnem, Bratrstvem, Skalami, Skaláky, F. L. Věkem, zkrátka tak dlouho, dokud Jirásek nebyl odbyt. Za Bratrancem Ponsem následovala Eugenie Grandetová a Tatík Goriot. Někteří autoři se protáhli do Vánoc. Těžko říct, jaké důvody mě vedly k tak urputné metodičnosti, jestli instinktivní touha po systému a řádu, v mém případě tak surově narušeném chloupky na nohou, nebo potřeba zůstat ve světě, do něhož mě klasik zavedl, co nejdéle.

Přibližně v té době, kdy jsem střídavě četla a psala první básničky a střídavě snila o leknínovém jezírku a jak se s krásným mužem za noci procházím po břehu, komunisté v Čechách vedli třídní boj. Mnoho nevinných lidí bylo křivě obviněno a uvězněno nebo popraveno. Já však žila jak vytržená z času. Se svými knížkami. Později jsem se rozpomněla pouze na čítanku pro třetí třídu s obrovskými celostránkovými portréty Stalina a Gottwalda a že jsem plakala, když je maminka, jako by zabíjela mouchu masařku, z knihy vytrhla a řekla „už je přece, sakra, po nich!“, a že jsem pak ve škole měla problém, ale ne moc velký, protože paní učitelka byla dáma z minulých časů. Nikdy nic takového nevyslovila, ale z jejího způsobu výuky bylo zřejmé, že komunismus považuje za hrůzovládu spodiny.

Ne vždycky bylo v naší vile klidno na soustředěnou četbu. Zvlášť nepříznivá bývala doba třešní. Celé dny od rozbřesku, tedy zhruba od čtyř, se ze zahrady ozývalo zvonění a práskání. Zvonek byl připevněn na nejvyšší větvi obrovské třešně, zabírající čtvrt pozemku. Od něj vedl dolů provaz. Děda vstával na třetí a před čtvrtou už seděl s kafem v zahradě a bafal partyzánku. Bedlivě sledoval, jestli se nějaký kos nebo špaček neodváží přiblížit k jeho třešni. Stínil si přitom oči, protože za celá léta nepřišel na to, kde je východ a že by si proutěné křeslo mohl pootočit nebo si pořídit sluneční brýle. Jakmile zpozoroval vetřelce, trhl provazem, zvonek se divoce rozezvučel a pták ulétl. Děda měl po ruce ještě překližku a poleno. Aby si ty potvory náhodou na zvuk zvonku nezvykly a nepřestaly se ho bát, třískl občas pro zpestření polenem do překližky.

Po čtvrté ranní to bylo horší než rána z kanónu.

Když třešně konečně opadaly – nikdo je totiž nikdy nedokázal očesat –, celá rodina si oddechla, protože se dalo spát až do sedmi. Plašení ptactva dědu chytlo to léto po babiččině smrti a opakovalo se každý rok, dokud rodiče nenapadlo, že by ho v době třešní mohli posílat na rekreaci. Museli mu svatosvatě slíbit, že budou zvonit a třískat místo něj.

Spala jsem od čtyř neklidně, i když byl děda pryč. Ptáci ovládli zahradu. Létali, kam se jim zachtělo, zpívali z plných hrdel, uzobávali třešně a nikdo je neplašil. Naslouchala jsem jejich omamnému zpěvu a mrazilo mě z představy, že děda přijede na namátkovou kontrolu a udělá rámus. Bála jsem se ho. To díky němu jsem nikdy nestrašila své děti, ať zlobily sebevíc.

Zavedl mě třeba do sklepa, že potřebuje, abych mu tam s něčím pomohla, pak strčil lopatou do hromady uhlí, a jak se uhlí sypalo, vzkřikl:

„Vidíš? Vidíš čerta? Vidíš ho? Už jde na tebe!“

Brala jsem schody po dvou, a když jsem zabouchla dveře sklepa, odkud se ozýval dědův řehot, neodvažovala jsem se k nim otočit zády, tak jsem šla až do svého pokoje v prvním patře pozpátku. Dostala jsem hrůzu z tmy, jistě plné čertů, a když jsem musela jít v noci na záchod, což znamenalo překonat ve tmě vzdálenost dvou metrů mezi dveřmi mého pokoje a elektrickým vypínačem v hale, sunula jsem se zády ke zdi.

Jednou, kdy už jsem byla sama babičkou, jsem si matce postěžovala na dědu, jejího otce.

„Ale vždyť on tě měl rád, Martino.“

„Ne, mami, takhle se nemá rádo. Málem mě zabil, když po mně hodil tu stoličku.“

„Jakou stoličku? O tom nevím.“

„Bodejť bys to věděla. Nikdy jsem vám nežalovala, abych to u něj neměla ještě horší. Myla jsem schody a on nahoře spravoval něco na zábradlí. Dodělávám poslední schod a on si poručí: Skoč mi do garáže pro kombinačky. Jo hned, jen co to domeju. Ještě že jsem se při té odpovědi ohlédla k němu nahoru. A ještě že jsme tenkrát ve škole hráli pořád vybíjenou. Popadl stoličku a hodil ji po mně, protože jsem neběžela ihned. Uhnula jsem jen taktak.“

Babiččina smrt mi utkvěla jako jeden ze zlomových momentů života. Ne že bych tuhle babičku měla nějak zvlášť v lásce, mnohem víc jsem lnula k otcovým rodičům, už proto, že oni lnuli ke mně a dávali mi to všemožně najevo. Avšak po jejím odchodu bylo soužití s dědou o mnoho horší než předtím. Babička byla jediná autorita, kterou uznával a která ho dovedla odkázat do příslušných mezí. Poslouchal ji na slovo. A jakmile nebylo nikoho, kdo by mu rozkazoval, kdo by za něj rozhodoval, komu by se mohl podřídit, byl vydán všanc naprosto nepředvídatelným hnutím své mysli. Snad se tak děje i psům ztrativším pána.

První, čím chtěl strhnout pozornost rodiny na sebe a svůj bezbřehý žal čerstvého vdovce, byly demonstrativní pokusy o sebevraždu. Přesněji řečeno náznaky pokusů. Namotal na okenní kliku prodlužovačku, kterou babička používala při pečení v remosce, a sotva zaslechl, že vrzla vrátka a někdo jde domů, vyskočil z křesla a začal si přetahovat šňůru přes hlavu. Ani se neobtěžoval udělat na ní smyčku, nebo ji umístit do takové výše, aby oběšení aspoň teoreticky přicházelo v úvahu.

Přesto mi rodiče nařídili, abych ho hlídala. Spočívalo to především ve hře Člověče, nezlob se. Děda ji hrál hrozně rád, tvrdil, že jen při ní dokáže zapomenout. A tak jsem denně po návratu ze školy trávila dlouhé hodiny v nevýslovné nudě. Hra mě nemohla bavit hned ze dvou důvodů: zaprvé nesměla jsem vyhrát, protože by hrozilo, že dědův žal, dohánějící ho k nepředloženostem, propukne nanovo, zadruhé se hra nekonečně vlekla. Děda hodil kostkou, minutku dvě na ni nehybně zíral, jako by nebylo na první pohled zřejmé, kolik mu padlo, načež se jal rozvažovat, kterou figurkou by bylo nejlíp táhnout. Trvalo někdy i čtvrt hodiny, než se rozhodl. Měla jsem pod stolem na kolenou knížku a během jeho úvah jsem si tajně četla. Jednou to zpozoroval a nepříčetně řádil, že ho neberu vážně. Knihu mi vzal a roztrhal. Byly to Chestertonovy povídky, první knížka, kterou jsem si vypůjčila ve veřejné knihovně.

Další moje služba spočívala v psaní dopisů. V jedenácti letech jsem redigovala dědovy dopisy, jimiž odpovídal na inzeráty s heslem „samota tíží“, a psala jsem mu je načisto. Nepoužíval interpunkci ani k oddělení vět, nerozlišoval velká a malá písmena, natož aby věděl, kam patří měkké a kam tvrdé y. Es a zet volil nahodile, ale to už byl detail. Nikdy to po mně nekontroloval, pouze to podepsal, dal do obálky, nalíznul a nalepil známku a poslal mě na poštu. Občas jsem si tedy malinko vymýšlela. Například jeho slovo „zachovalí“ jsem nejen opravila na „zachovalý“, ale přidala jsem „a pohledný“, protože jsem doufala, že se nějaká žena na to chytí, dědu si odvede, a tak mě ho navždy zbaví.

Jedna paní, docela pěkná padesátnice, k nám skutečně přijela. Děda jí dal postupně všechny babiččiny šperky i oba kožichy a byl na chvíli v sedmém nebi. Ani nechtěl hrát Člověče, nezlob se, jen zadumaně seděl ve svém fotelu, pokuřoval partyzánku a vyčkával, až ho jeho vážná známost opět poctí svou návštěvou. Pak najednou přestala chodit. Psal jí, přesněji řečeno psala jsem jí, ale dopisy se vracely s poznámkou, že adresát je neznámý.

Kupodivu ho ta podvodnice nijak nezlomila. Dál vysedával doma nebo na zahradě, kde zvonil na ptáky a třískal do překližky. Nikdo nechápal, proč ze všech stromů, co jich v zahradě bylo, zrovna ta třešeň pro dědu tolik znamená. Asi nějaký symbol, ne-li dokonce falický. Byla ze všech stromů nejvyšší a určitě ji sázel jako první, v čase, kdy s babičkou plodil děti.

Tehdy také postavil v nejzazším koutě zahrady altánek, jak vystřižený z ilustrovaného časopisu o životě lepší společnosti za první republiky. Zachovala se o tom fotografie: babička Aloisie v klobouku, v krásných dlouhých šatech, s bílým pudlíkem na klíně sedí v altánku, na tváři úsměv záhadnější než Mona Lisa. Vedle altánku stojí děda Karel, do půl těla nahý, statný dělník opírající se o lopatu, doširoka rozesmátý. Tak si to asi vysnil. On a princezna.

Moje matka byla učitelkou v základní škole. Jednou se vrátila z práce, a jak zdravila dědu, střežícího od úsvitu strom, utrhla bezděčně pár třešní a snědla je. Zřejmě si neuvědomila, že trhá zakázané ovoce, o které je třeba speciálně žádat, jinak by se přitom neptala:

„Nemáš hlad, tati? Měls nějakou svačinu?“

„Co to děláš?“ zabručel děda ponuře.

„Co jako podle tebe dělám,“ řekla matka.

„Trháš mi moje třešně.“

Teprve teď pochopila, ale nevzdala to:

„Nejsou jenom tvoje.“

„Jak to, že ne?“ vztyčil se.

„Čtvrt domu a pozemku patří mně. Zdědila jsem to po matce, jak víš. Když dovolíš, trhám si třešně z té své čtvrtiny.“

„Co tě to napadlo?“

„Prokristapána, tati, nic mě nenapadlo, dostala jsem jenom chuť na třešně!“

Na vodovodním kohoutku nedaleko dědova křesla byla našroubovaná hadice na večerní zalévání. Vrhl se k ní, roztočil kohoutek a namířil na matku proud vody.

„Vypadni! Okamžitě vypadni!“

Poléval ji jako policista demonstranta. Připomínalo mi to televizní zprávy o manifestacích v prohnilém kapitalistickém světě. Matka zůstala nehnutě stát. V levé ruce držela tašku se školními sešity. Tenkrát se ještě psalo inkoustem, a tak všechny literární projevy, k nimž se snažila vést žáky své třetí třídy, přicházely dík dědově sprše vniveč. Musela to vědět. Stála však jako přikovaná.

„Zmizni! Neumíš poslouchat?“ ječel děda tak, že to musela slyšet celá ulice.

Ale ona jako v transu, na kůži už promočená, se nehýbala a dívala se skrz něj.

Pozorovala jsem z okna matčinu vzpouru. Mohla jsem přiběhnout a zavřít vodovodní kohoutek. Mohla jsem udělat cokoli z toho, co se mi udělat chtělo. Praštit dědu tím jeho polenem po hlavě. Vyrvat mu hadici z ruky a namířit mu ji do obličeje. Zavolat policii nebo aspoň otce. Místo toho jsem seběhla dolů, tiše jako svatoušek, kterého se to netýká, a zavřela hlavní přívod vody. Aby nikdo nevěděl.

A honem zas nahoru! Nechtěla jsem si to s dědou rozházet. Byl to nebezpečný, těžkopádný venkovan, který se zmohl na vilu u Prahy, což bylo něco s velkým Ň. Něco, co nám, a zvláště mému otci, dával patřičně najevo. Prožíval majetnictví vily přesně jako nadstrážník Faktor v Poláčkově Domu na předměstí: Když domácímu obývají cizí lidé dům, je mu, jako by žili v jeho útrobách.

Choval se k nám, jako bychom nebyli jeho rodina, nýbrž cizí, navíc krajně neukáznění nájemníci, a on pan domácí, tedy náš pán a vládce. Pokud jsme se mu něčím znelíbili, vypnul nám třeba uprostřed zimy ústřední topení, takže naši pro ten případ měli v kuchyni trvale kamna na uhlí, kde jsme si ohřívali i vodu na mytí. Z kuchyně se jakž takž vytopila ložnice, ale můj pokoj měl vlastní vchod z chodby. Spávala jsem v teplákové soupravě a při každém otočení jsem se probudila, protože v místech, kde jsem předtím neležela, byl polštář jako led.

Také jsme mu museli platit činži, pak ji zas zničehonic přestal požadovat a rozzuřil se, když jsem mu ji nesla, není prý žádný vydřiduch a co si to vlastně dovoluju. Způsob jeho primitivního myšlení pro mě byl už od útlého dětství nepochopitelný a radši jsem se před jeho hysterickými reakcemi měla ustavičně na pozoru. Až mnohem později mi matka naznačila, že to možná nebyl její pravý otec, že měla babička ve Vrbčanech před svatbou nějaký vztah. Jelikož můj strýc, matčin mladší bratr, byl ve všem všudy dědovou věrnou kopií, ale matčiným pravým opakem, zdá se to dost pravděpodobné.

II.

Asi tak po pěti letech manželství jsem se z jednoho časopisu dověděla, že chloupky na nohou jsou vcelku běžným problémem značné části žen a že se to dá poměrně jednoduše řešit holením nebo depilací. Popadla jsem žiletku, vyholila nohy a stoupla jsem si před zrcadlo. Poprvé jsem si všimla tvaru svých nohou. Aha, pomyslela jsem si, měli pravdu, kdo říkali, že mám hezké nohy, nevysmívali se mi, jen na rozdíl ode mne nehodnotili ochlupení, ale tvar. Jestli ono to tak se mnou není ve všem, napadlo mě. Jestli nepřikládám význam věcem, které za to nestojí. Ne že by mě mrzela ta léta strávená s Balzakem místo u vody, to člověka ani moc nemrzívá, ale copak bylo nutné strávit dospívání v tak nekonečné bezmoci a úzkosti? Co když profesorka nařídí tepláky dolů, jak jen se zase budu vymlouvat na měsíčky? Co když škola uspořádá povinné letní soustředění a bude třeba svlékat se do plavek? Co když.

Občas se snažíme něco bližšího o sobě zjistit a vracíme se ke vzpomínkám na dětství doufajíce, že v kořenech nejsnáze najdeme když ne odpovědi, tedy alespoň otázky, které je implikují a usnadní nám řešení věčných nejistot existence. Kolikrát se třeba ptám, proč mi tolik záleží na dokonalosti všeho, čeho se dotknu, na pořádku a řádu, na zachovávání tradic, mnohdy i na vyloženém formalismu, když jsem vlastně přírodní člověk milující život bez zábran? Proč než se odvážu, musím napřed uklidit? Že by výchova?

Letěla jsem do koupelny, abych si co nejdřív mohla číst, a sotva jsem se vrátila do pokoje, tatínek, důstojník Československé lidové armády, mě vítal výhružně pronesenou větou:

„Co je to?“

Štítivě, jen palcem a ukazováčkem, držel v ruce beztvarou směsici sestávající z mých kalhot, punčocháčů a spodních kalhotek, jak jsem to všechno v rychlosti svlékla a pohodila na zem. Než jsem se směla ponořit do Tajemství pralesa, které jsem měla rozečtené, bylo třeba jednotlivé kusy oděvu od sebe oddělit a pečlivě složit na židli. V tomto bodě výchovy byli skoro všichni členové rodiny výjimečně jednotní. V pořádku a pečlivosti. Že mě to poznamenalo na celý život, jsem si uvědomila jednou v motolské nemocnici. Po operaci jsem směla poprvé slézt z postele a jít sama na záchod. Odtrhla jsem toaletní papír, ale ne tak, aby byl v rovině. Ne v místě určeném k odtržení. Opravila jsem to a vážně jsem o sobě zapochybovala. Bože, vždyť i prádlo věším tak, aby na šňůře vypadalo hezky!

A možná to nebylo výchovou, ale genetickou výbavou. Jestli tedy, jak se tradovalo, jsem měla po druhém dědovi, po tom z otcovy strany, nějaké šlechtické předky. To by odpovídalo. Toužit po volnosti, ale neumět ztratit dekórum. Nějak ve mně byl ten spor otcovy matky, mojí milované babičky Otylky, pečlivé hospodyně se syndromem chudé fabričky závistivě pokukující, nač se zmohl soused, která mi odmala kladla na srdce, abych si držela „česť“, čímž myslela panenství, a dědy, šlechtice a bohéma, krásného chlapa s knírem a viržinkem, který si potrpěl na nóbl vesty, motýlky, klobouky, kapesní hodinky s řetízkem, pěkné rukavice a dámskou společnost.

Není to spor těch dvou, čím pořád žiju?, říkala jsem si snad stokrát. Hospodyně, která záplatovala povlečení i své spodní prádlo, která člověku rvala talíř, jakmile vložil do úst poslední sousto, aby ho mohla honem umýt, protože když je umyté nádobí, je z poloviny uklizeno, a biliárový hrdina, po předcích prý jeden z vojvodů poznaňských?

Spávala jsem s babičkou na úzké mosazné posteli s drátěnkou. Než jsme šly spát, babička se ptala:

„Umyla sis škatulku, Martičko?“

Pak se v osvětlené místnosti, která byla vůči ulici jak výloha, svlékla donaha a oblékla si noční košili.

„Babi, vždyť je sem vidět.“

Jako by ze své až bigotní katolické víry právě přestoupila k protestantům, odvětila vždycky:

„Copak dělám něco špatnýho? Akorát si beru noční košili.“

Když ji měla na sobě, dala na zem nočník, rozkročila se nad ním a vyčůrala se. Nemohla jsem pochopit bravuru, s jakou se pokaždé strefila.

„No jo, ty jsi holt naše křivochcalka,“ smála se babička.

Nařídila budíka a ulehla. Drátěnka se pod její vahou hluboko prohnula a na mě zbylo nevelké svažité místo mezi babiččiným rozložitým tělem a kovovou pelestí, z něhož jsem se neustále kulila. Nebylo prakticky možné spočinout jinde než na babiččiných bujných ňadrech. Stará bába, ta je ráda, když jí dědek drbe záda, nebo když ji hřeje mladá žába, komentovala babička to oboustranné nepohodlí. Neměla jsem ponětí, co to znamená, bylo mi mezi šesti a devíti.

Nad postelí visel obrázek anděla, který převádí zbloudilé dítě přes děravou lávku. Babička se někdy zprudka vztyčila, divže jsem nevylétla z postele, a vytrhla mě ze spánku zvoláním:

„Že ty ses zapomněla pomodlit Andělíčku, můj strážníčku!“

Poklekla jsem na svých třiceti centimetrech postele, sepjala ruce a v polospánku odříkala modlitbičku. Obyčejně jsem nemohla znovu usnout a čekala jsem, jestli se od okna ozve zvuk kamínku, ohlašující nějakou událost. To obě vyskočíme ze Záhořova lože, babička půjde k oknu a řekne s nadějí v hlase:

„Děda asi zase zapomněl klíče. No je dost, že jde.“

Z ulice se ovšem nikdy neozval děda, nýbrž sousedka odnaproti:

„Paní Březnovská, jděte si pro pána! Zase vám leží tam dole pod hydrantem.“ Babička si vezme kabát přes noční košili. Pak mi obuje botičky, svetřík, kabátek, šálu a čepici.

„Pomůžeš mi s ním, viď, Martičko.“

Budeme klopýtat za tmy dolů z kopce, dokud nenarazíme na dědu. Na cestu nám bude svítit jen měsíc a hvězdy, babička mě mlčky vezme za ruku, bude skoro hrobové ticho, jenom naše kroky, v nedalekém lesíku občas něco jakoby zašustí a od rybníka tu a tam žába.

Někdy, když bylo sucho, se děda po svých bohatýrských večerních jízdách dopracoval až do půli svahu, ale když bylo deštivo a kluzko nebo napadl sníh, musely jsme ho tahat až zezdola. I v tak nedůstojných chvílích mi ale připadal krásný a přitažlivý. Nejenže to byl švihák, ale to on se postaral o většinu mých dětských snů, to on mi vyřezal jesličky a udělal loutkové divadlo, které mám dodnes, to on mi postavil na zahradě domeček, kde se mnou bydlely obě moje panenky, kde jsem měla i opravdický plot s vrátky, zvonkem a poštovní schránkou, to on mi kolem plotu nasázel slunečnice. Pamatovala jsem si všechno, co pro mě udělal, všechny ty věci, ale vůbec nic z toho, co říkal, jak uvažoval, jak to pro mě myslel. Jako by mi nic nechtěl vzkázat. Nic verbálně sděleného. Možná ve mně byl o to víc, ačkoli zemřel, když mi bylo jedenáct.

V jejich domku byla parádní ložnice, ve které však nikdo nespal, protože se tam netopilo. Byla tam velká postel s drahocenným vyšívaným přehozem z babiččiny výbavy, nad ní visela Panna Marie s Jezulátkem v oválném rámu, pak tam byly dvě skříně na šaty, z nichž táhl naftalín, moje piano a dědův psací stůl. Děda spal s námi v kuchyni na kanapi, ale u psacího stolu sedával, aby si vykouřil viržinko, protože v kuchyni to měl zakázané. Na stole ležely dva šanony s nějakými papíry a účetní kniha, kterou si nosíval z práce domů a kterou hlídal jako oko v hlavě. Pracoval v důchodu jako účetní v truhlářské firmě, asi to tenkrát už bylo nějaké družstvo nebo národní podnik, nicméně nade dveřmi byl pořád starý nápis Pšád a syn, tak se tam říkalo u Pšádů. Děda tam měl patrně značnou odpovědnost. Jak jsem později zjistila, působil také jako vzdělavatel sboru dobrovolných hasičů a napsal historii města Hloubětína. „Panu domácímu“ se v ničem nepodobal. Jako by pocházeli z jiné planety nebo patřili ke dvěma různým živočišným druhům.

Neznala jsem ještě slova jako „trapné“ nebo „ponižující“, přesto bych byla nejraději pokaždé utekla, když jsme s babičkou čekávaly v den výplaty před bránou truhlářství. Všichni šli s výplatami domů, jen děda musel předat peníze babičce. Bylo to zahanbující. Dal mi pusu a řekl:

„Musím ještě do kanceláře. Přijdu později.“ A šel zpátky.

„Hm,“ řekla babička, vzala mě za ruku a táhla mě k tramvaji.

„Ahoj, dědečku,“ volala jsem. Přála jsem si, aby se děda otočil a zamával mi, ale nikdy to neudělal. Vracel se zpátky s hlavou skloněnou, jako by dostal výprask.

Jednou byla babička na nákupu a já zůstala sama doma. Cvičila jsem na piano, jak mi babička přikázala, a když jsem dohrála a ona pořád nešla, otevřela jsem zásuvku psacího stolu, ve které děda zapomněl klíč, a našla něco, co asi bylo jeho tajemství. Byly to erotické časopisy z první republiky, kterými nejspíš listoval, když si dopřával své viržinko. Pánové na fotografiích byli vždy dobře oblečení a velice mi dědu připomínali. Sako, vesta, motýlek, knír nebo plnovous, viržinko, fajfka nebo doutník. Dámy měly skoro na všech fotografiích černé punčochy a nic víc. Sem tam nějaký přehoz nebo šálu, ale ty nic neznamenaly, poněvadž stejně nic neskrývaly. Většinou byly vidět zezadu nebo z boku, občas ale stály před zrcadlem, takže bylo možné spatřit je i zepředu. Úplně nahé! Fotky se zrcadly mi přišly tak necudné, že jsem sešit rychle zavřela, strčila zpátky na místo a běžela celá rozechvělá znovu k pianu. Těžko říct, jestli jsem se víc bála, aby mě babička nehubovala, že vizitýruju, kde nemám, nebo aby se nezjistilo, co tam děda má.

Večer před usnutím během babiččina chrápání jsem na to musela zase myslet. Co to asi znamená, proč se ty dámy před pány tak vystavují a proč je má děda v šupleti? Bylo mi jasné, že jde o jinou nahotu, než když se babička před oknem, všem kolemjdoucím na očích, převléká do flanelové noční košile, a trochu jsem se styděla. Ne tak, jako když jsem si nevyčistila zuby nebo nesnědla svačinu a bylo mi řečeno „měla by ses stydět“. Bylo to úplně jiné stydění. Přesto nebo právě proto jsem číhala na příležitost, kterak celou věc důkladněji prozkoumat. Sotva děda odešel, chodila jsem hrát na piano, abych zjistila, jestli v psacím stole nenechal klíč jako posledně. Babička měla nejraději Straussovu Vídeňskou krev, a tak jsem ji hrála pořád dokola, abych neupadla v podezření.

Jelikož děda klíč pořád ne a ne zapomenout, napadlo mě vyzkoušet si to sama. Sotva babička znovu odešla na nákup, svlékla jsem se donaha a postavila jsem se v předsíni před zrcadlo. Nebylo to ono. Přistavila jsem taburet, co v předsíni dosluhoval, a dala na něj nohu, jako to dělaly ty dámy, pak jsem si přes jedno rameno přehodila šálu, kterou babička používala, když šla dát v zimě králíkům a nechtěla si oblékat kabát. Poprvé jsem tak uviděla své tělo.

Vypadalo to divně, ale cítila jsem jakési vzdálené vzrušení. Už jen z toho, že u té kreace nesmím být přistižena, protože bych ji babičce nedokázala vysvětlit. A chtěla jsem vědět víc. I když konkrétně mi zatím šlo jen o tu správnou pózu před zrcadlem. Chtěla jsem ji napodobit a potřebovala jsem ji znovu vidět aspoň na chvíli, abych to dělala přesně jako ty dámy.

Bylo to marné, protože děda svůj stůl už nikdy nezapomněl zamknout, a pak zničehonic umřel. Onu zásuvku plnou skrytých příslibů odemkla až babička a se slovy „ten sviňák!“ naházela její obsah do kamen.

V létě babička vařila v prádelně, kde kromě pračky a kotle na vyvářku byl pracovní stůl a sporák na uhlí. Venku před prádelnou pod velikým ořešákem byla lavice a stůl, u kterého se obědvalo. Bylo to docela příjemné.

Tehdy jsem se také poprvé setkala s Andělou. Maminka jí umřela, když se narodil malý Leon. I její babička bydlela Na Lehovci, a tak jsme se o prázdninách kamarádily. Jméno Anděla se mi tolik líbilo, že jsem po ní pojmenovala jednu svou panenku a také jednu loutku, princeznu v růžových atlasových šatech.

Anděla k nám chodívala odpoledne. To měla volno, protože její tříletý bratříček spal. Pokud byl vzhůru, musela s ním pomáhat. Sbíraly jsme jahody a babička nám z nich dělala jahodovou pěnu. Už ani nevím, jestli do jahod dávala celá vejce nebo jen bílky a cukr, ale šlehávala to ručně dobrou půlhodinku a bylo to moc dobré. Pak jsme si šly hrát do domečku a babička byla jako když moje sousedka. Jmenovala se paní Štěpánková, já jsem byla paní Dvorská. Paní Štěpánková na nás co chvíli zazvonila.

„Co si přejete, paní sousedko?“

„Přišlo vám psaní.“

„Tak to nechte ve schránce, jo?“ A zavřela jsem okno.

Jakmile jsme se v chatce zavřely, babičky se zmocňoval podivný neklid, a tak vymýšlela různé záminky, kterak nás odtud vylákat. Dodnes nechápu, co si představovala, že tam provádíme, když o alkoholu ani o cigaretách v té době nemohlo být řeči.

„Já dojdu pro ten dopis,“ řekla Anděla. „Třeba se bude zlobit a neudělá nám zítra ty sliny.“

„Jaký sliny?“

„No z těch jahod.“

„To je pěna. Tak jdi, ty slino jedna.“

Jediný problém spočíval v tom, že z potřebných potravin babičce v její letní kuchyni vždy něco chybělo. Nejméně dvakrát jsem šla do konzumu. Bylo to poměrně daleko, muselo se jít přes pole podél remízku, kde kvetly plané růže a rostly ostružiny. Pokaždé jsem se jimi docela nasytila, a tak jsem pak na babičku nikterak nenaléhala, aby si pospíšila s obědem. Ostatně bylo třeba, abych ještě párkrát zašla do domu. Skoč mi pro hrubou mouku, Martičko. Jé, já zapomněla cibuli! Než uvařila, běhala jsem střídavě do konzumu a do domu. Vždycky jsem za sebou musela zamknout spížku, chodbu i dům.

„Proč to všechno musíme zamykat, když jsme doma,“ ptala jsem se.

„Na vchod do domu odsud přece nevidíme. Co kdyby přišel nějaký zloděj?“

„A co by nám asi ukradl?“

„Ale, holka, dyk tam mám tu peřinu.“

Ani v šesti letech, kdy se moje mysl upínala k princeznám, skřítkům a všelikým nadpřirozeným úkazům, se mi však nezdálo, že by se někdo za bílého dne plahočil s tou strašnou duchnou, pod níž jsme lehávaly, přes plot z drátěného pletiva, jež se prohýbalo při každém doteku, nebo že by ten plot s peřinou na zádech přeskakoval.

„Babi, to je blbost.“

„I kuš! Nebuď hubatá.“

Trpěla panickou hrůzou ze zlodějů, ačkoli byla chudá jak kostelní myš a vpravdě neměla nic k ukradení. Největším zlodějem byl ovšem soused Medal, kterému říkala Jeddal. Pořád jí vyměňoval slepice, ten pacholek.

„Podívej se, jak je ta chudinka hubená a vůbec nenese. To není moje slepice, sakra krucifix. Zas mi ji vyměnil, Martino. To je na hovno, do prdele práce.“

Ví bůh, jak to prováděl. Leda že by se slepice na jeho pokyn samy podhrabávaly tam a zpátky pod tím rezavým drátěným pletivem.

„Babi, neklej a nemluv sprostě. Říkala jsi, že je to hřích.“

„A dyk se v neděli vyzpovídám.“

V neděli ráno jsem chodila s babičkou do hloubětínského kostela na mši. Těšívala jsem se na tu cestu, i když jsem se nikdy moc nemodlila a neměla jsem toho valnou potřebu. Šla jsem se vlastně upřímně pomodlit do katolického kostela, do malostranského Svatého Mikuláše, až když babička ležela v nemocnici. Prosila jsem toho jejího Pánaboha úpěnlivě, aby mi ji ještě nebral. Pak jsem za ní přišla a ona mě už nepoznala, jen mě vzala za ruku a umřela.

Chodívaly jsme do Hloubětína pěšky kolem vil z první republiky a já ze všech nejvíc milovala Liznerovu vilu. Byla totiž v rokokovém stylu a v zahradě kvetly sakury a stáli tam andělíčci. Postavila jsem se k bráně, odkud bylo vidět na půlkruhový balkon, a představovala jsem si, jak na balkon vychází princezna a dává mi znamení, abych do toho ráje vstoupila k ní. Na vratech jedné vily měli napsáno: Cave canem. Matka mi vysvětlila, co to znamená, ale já tam nikdy psa neviděla ani neslyšela, jen se zevnitř ozývalo piano a já si ráda prohlížela tu pěknou ozdobnou tabulku a představovala si, jak asi pes s tak honosnou tabulkou na vratech může vypadat.

Druhý důvod, proč jsem neodmítala jít do kostela, byly varhany. Moc se mi líbilo, když zazněly v chrámové lodi, a vždycky jsem si přála, aby předehra byla co nejdelší, protože když věřící spustili svými neškolenými hlasy nějakou nábožnou píseň, bylo všechno zkažené, jelikož zpívali hrozně falešně, a už jsem se zas těšila, až půjdeme ven a k tetě Sládkové, která bydlela kousek od kostela, a tam dostaneme bábovku a vodu se šťávou z černého rybízu, kterou ta teta uměla moc dobře dělat, a budu si smět prohlížet její malované hrníčky s Prodanou nevěstou a se Svatou Horou a s andělem, který převádí nevinné děcko přes jinou lávku, než jsme měli doma, a budu čekat, až se ozvou hodiny s kukačkou a babička nadskočí a řekne: „Pro rány Kristovy, musíme jít honem vařit!“ Dáme tetě pusu a půjdeme.

Babička uměla vyprávět pohádky, které si dílem úplně vymýšlela, dílem přizpůsobovala, jak se jí hodilo. Nejčastěji jsem chtěla její originální verzi pohádky o hloupém Honzovi, která ze stejného důvodu jako mě teď baví moje vnučky. Jsou v ní totiž lechtivé situace, o nichž se v pohádkách nemluvívá, ačkoli v životě jsou na denním pořádku.

Loutkové divadlo mi babička hrála na kanapi. Unavovalo ji stát za kulisami a pohybovat shora loutkami, tak jsme si v kuchyni sedly každá na jeden konec kanape, kde v noci spával děda, a mezi námi bylo jeviště. Když na mě neměla čas, hrála jsem si loutkové divadlo sama, přímo na scéně, ovšem zepředu. Byla jsem herec i divák současně.

Každé Vánoce jsem dostala novou loutku. Babička je kupovala v jednom obchodě na Žižkově. Byly dřevěné, hlavy a ruce měly sádrové a na sobě stylové šaty. Postupně jsem měla Honzu a Mařenku, rytíře s přilbicí a chocholem, prince v modrém baretu, krále v hermelínovém rouchu, Škrholu a selku a dvě princezny. Postrádala jsem královnu, buď byla vyprodaná, nebo ten král byl vdovec se dvěma dcerami, nebo na ni babička nevzpomněla, když šla vybírat, a tak občas některá z princezen hrála královnu, většinou Andělka.

Ještě větší strach než ze zlodějů měla babička z toho, aby mě někdo nepřipravil o panenství. Pokud jsem byla u rodičů, mohla jsem se volně pohybovat po okolí, navštívit kamarádku, projet se na kole. To u babičky nešlo. Kamarádky musely chodit k nám, aby přes ně babička měla kontrolu, a když mě výjimečně pustila mezi děti na ulici, nesměla jsem jí zmizet ze zorného úhlu, jinak volala na celou čtvrť: „Martóó! Domů!“ Co by asi říkala, kdyby věděla, že v jejím počestném domku, kde se ani jeden večer nezapomněla pomodlit růženec, je teď erotický klub pochybné pověsti?

Kromě loutkového divadla se mi z té doby zachoval jen babiččin růženec. Slyšela jsem, že o svatbě má mít člověk něco vypůjčeného a něco po babičce, tak když jsem se podruhé vdávala, dala jsem si ten růženec před obřadem do kabelky. Babička mi na něj ušila malou látkovou peněženku na knoflík a vložila dovnitř i dopis: Vždy jdi s Bohem. Tvá milující Babka. Ve slově babka psala pokaždé důsledně velké písmeno.

Uplynulo přes šedesát let, ale já si stále kladu otázku, čím to, že se babička tak snadno smířila s tím, že mám už v šestnácti kluka. Kam se tehdy poděla její panická hrůza ze ztráty mého panenství? Ke všemu ten kluk byl poloviční žid, což vzhledem k jejímu folklornímu antisemitismu, s nímž tvrdila, že „za všechno můžou židi“, bylo zvlášť nepochopitelné.

„Ten tvůj Ježíš Kristus byl přece taky žid.“

„Jo, ale dal se pokřtít.“

Hotovo. Dostatečný argument, který mě měl uzemnit. Bylo to stejné jako později s mým tchánem, který věřil v komunismus a nedal se přesvědčit, že Lenin ani Stalin, jejichž spisy zabíraly v jeho domácnosti čtvrtinu knihovny, nebyli čestní lidé. Ty spisy pro něj zůstaly Písmem svatým, tak jako pro babičku Nový zákon, podle něhož Panna Maria porodila, aniž poznala muže. Kdoví, jestli nebyla přesvědčena, že i její vnučka, to zázračné dítě, je vyvoleno, aby dosáhlo takového štěstí, a proto mému vztahu s Vladimírem nijak nebránila.

III.

Slyšeli, jak za ním zaklaply dveře. Anděle to nijak zvlášť nevadilo, už se doma bez otce nebála jako dřív, když byla malá a nechápala, kam a proč musí jednou i víckrát týdně odcházet a nechávat je samotné. Bylo jí čtrnáct, a tak začínala tušit, proč občas potřebuje odejít. Tenkrát na něj ale čekávala schoulená pod peřinou dlouho do noci, a někdy se i dočkala toho, že dveře znovu klaply, že se otec během noci vrátil, a dělala, že spí, když pootevřel, aby se podíval, jestli jsou děti v pořádku. Často se ho ale nedočkala, protože se vracel až ráno, a tak jediné, co ji uklidňovalo a dodávalo jí odvahy, byl pravidelný Leonův dech. Otec nikdy neodešel, dokud ho neuspal, zatímco ona přece už byla velká.

Dům ztichl a ani zvenčí žádný zvuk. Bylo zataženo a mlhavo, skoro celá zahrada se ponořila do tmy. Chatrné pouliční osvětlení dosahovalo jen asi dva metry za branku a dva metry před ni. Nikdo nešel, ani žádné auto tudy neprojíždělo, tu a tam se zdálky ozval vlak. Anděla se ještě chvíli dívala k brance. Kdysi snila o tom, že se v kuželu světla objeví matka, že si odemkne a vstoupí s nákupem do domu a ona k ní poběží a dají si pusu. Představovala si to po každém otcově odchodu, i když jí vysvětlili, že se maminka nevrátí, že to není možné, protože zemřela, a mrtví se nevracejí, žijí pouze v našich vzpomínkách.

Během let vzpomínky vyblédaly, nebyly tak živoucí, aby si dokázala matku svým vnitřním zrakem zhmotnit u branky a málem jít otevřít. Také pohled na matčinu podobenku v ní přestal vyvolávat stesk, už to nebyla ani vzpomínka, nýbrž zarámovaný portrét krasavice, součást interiéru, kolem níž se denně prochází, aniž vzbudí větší povšimnutí než květináč na poličce.

Než stáhla rolety a vydala se za bratrem, přece jen jako by se jí něco, co s matkou souviselo, vzdáleně připomnělo. Neuměla to pojmenovat. Spočinout v teplé náruči blízké bytosti. Snad matky? Slyšet milá slova, nechat se hladit po vlasech, nechat se konejšit tělesností, ano, jakou jinou, jistěže matčinou tělesností! Jinak přece nejde být v největším bezpečí na světě! Zaplašila ten zvláštní chvilkový záblesk touhy po něčem dávno ztraceném, po něčem, co její smysly postrádaly, ona jim ale nemohla, ba nesměla věnovat hlubší pozornost. Od necelých pěti let byla tou starší, která je rozumná a má odpovědnost. Od necelých pěti let byla vlastně matkou, lehávala si k Leonovi do postýlky a hladila ho po hlavičce, když ho budily zlé sny. Přijala predestinaci opatrovnice jako nezměnitelný úděl. Její bratr dosáhl oněch pěti let a potom šesti a více let, ale pro všechny byl stále „náš malý“, a ona vůbec nereptala, ačkoli otázka „jakto že on je v pěti malý a já byla velká“ se přímo vnucovala.

„Kde jsi tak dlouho?“

„Už jdu. Myslela jsem, že už spíš, když jsi tak ticho.“

„Jsi hrozná. Přece víš, že čekám, až mi dáš pusu a stáhneš rolety.“

Odmalička stahovali rolety, pokud byli sami doma. Měli pocit, že se k nim nikdo zlý nedostane. Druhou bariéru bezpečného úkrytu představovala peřina. Anděla políbila bratra, stáhla rolety a chystala se odejít.

„Kam zas jdeš?“

„Zapomněla jsem si vyčistit zuby.“

„Jé, já taky,“ vyskočil jak šipka a letěl za ní.

„Ježiš, slyšíš to?“

„Co?“

„Jsi hluchá? To neslyšíš tu vichřici?“

„Ještě řekni Meluzínu a jak k nám vletí komínem a půjde rovnou na tebe a odnese si tě neznámo kam a já tě budu muset jít vysvobozovat někam do hor a sněhu a ledu jako ta Gerda toho Káje,“ zahuhlala, vyplivla pastu a dodala: „Mazej na pelech, nebo to řeknu tátovi.“

Chvíli leželi tiše ve svých postelích a snažili se usnout. Vítr sílil a mírně lomcoval okenicemi. Zdola se ozvalo zavrzání.

„Co to bylo?“ vztyčil se Leon.

„Nic, to jsou vrata od kůlny. Neplaš pořád a spi už.“

„Jak můžu spát, když se tu sám bojím? Už mě nemáš ráda. Dřív když jsem se bál, spala jsi u mě.“

„Tos byl malinkej. Je ti skoro deset, tak neblázni.“

„Jestli je člověku pět nebo padesát, může se bát tmy a bouřky stejně.“

„Chceš, abych rozsvítila?“

„Ne, chci, aby sis ke mně lehla a něco mi povídala, abych tu buřinu zaspal.“

„Ach jo. Tak pojď ke mně, mám větší postel.“

Chtěli si dát pusu na dobrou noc a nějak se pohodlně složit na jedné posteli, ale ve tmě je člověk neohrabaný. Leon nahmatal pod košilkou hrbolek Andělina prsu, místo aby se dotkl její tváře, jak měl v úmyslu. Chvíli si s tím nálezem pohrával a čekal, co ona na to, a ona neříkala nic, jen začala prudčeji dýchat. Zeptal se, jestli jí může dát pusu tam, a ona řekla „co blbneš, nech toho“.

Pavel se vrátil po šesté. Ani se nešel na děti podívat, bylo ticho a všechno vypadalo jako obvykle. Jít do práce tak brzy nemělo smysl a jít si ještě na půl hodinky lehnout taky ne. Sedl si v kuchyni ke stolu, zapálil si cigaretu a přál si, aby mu někdo uvařil kávu. Pak vstal a uvařil si kávu. Postavil ji na stůl a zvolna míchal lžičkou. Kdyby tu byla, třeba by mi ji uvařila a já bych mohl zůstat sedět. Třeba. Je to nějaký důvod?

Než stačil domyslet, rozdrnčel se vedle budík. Někdo ho vzápětí vypnul a zas bylo ticho. Za pár minut uslyšel Andělu, jak říká:

„Je sedm pryč, vstávej!“

„Nechci.“

„Neblbni, musíme do školy.“

„Ne. Jen když mi něco slíbíš.“

„Co ježiš?“

Pavel maní zaslechl nějaké dětské šuškání, dal hrnek do dřezu a šel do koupelny. Věděl, že než se děti zmátoří a budou ji jeden po druhém potřebovat, stihne se osprchovat. A pak vyjít k nim v koupacím plášti a ve své majestátní velikosti otce, jenž měří skoro dva metry, jim popřát dobrého rána, jako by se nic nedělo. Cestou domů si říkal, že jim to oznámí, hned jak se probudí. Jako radostnou novinu. Když však Anděla zaklepala na dveře koupelny „tati, jsi tam?“, řekl „jo, jo, už jsem hotov“, vyšel ven, dal jí pusu, zavolal „Leone, už jsi vstal?“ a pouhá představa té ženy mu byla z duše protivná. Sám se té proměny zalekl, odkud se to vzalo, vždyť ještě před hodinou…, ale jak se k němu Leon rozběhl, docela nahý a bezbranný, neuměl si představit, jak mu říká „Leone, našel jsem ti novou maminku“, nejenže si to neuměl představit, v té chvíli mu taková věta přišla naprosto odporná, i ta žena se mu ve vzpomínce zdála odporná, tlustá a nevýslovně hloupá, proč se s ní proboha domluvil tak napevno? Že jako jediná ze všech souhlasila, že přijme jeho děti za své opravdu radostně? Ty ostatní reagovaly na úvahu o společném životě porůznu: No jasně, to se nějak srovná. Není problém, proti dětem nic nemám. Když mě budeš milovat, určitě si zamiluju i tvý děti. Kolik jim je, myslíš, že si na mě zvyknou? Ale ona:

„Chudinky ty tvý sirotci malý.“

Zaslzela a řekla ještě:

„Byla bych jim tou nejlepší maminkou. Jako by byli moje vlastní.“

„Vážně? To myslíš vážně, Klárko?“

„Copak děti nejsou radost? Já bych jim dělala pomyšlení.“

Teď však zničehonic zpětně uviděl její tvář. Prázdnou a bezbarvou a jak se ta tvář k němu obrací se svým sádelnatým úsměvem a mění se v masku mateřské lásky, jakou jen dokáže vykouzlit pilná divačka televizních seriálů. Nemohl uvěřit, že už sám stanovil datum svatby.

„Spali jste dobře?“

„Hm. Večer byla pěkná bouřka,“ řekla Anděla.

„Já vím. Moc jsem na vás myslel, jestli jste se nebáli.“

To je nám hodně platný, že na nás myslíš, místo abys s námi zůstal, chtěla Anděla říct, ale pro všechno neřekla. Začala mazat chleby pro sebe a pro Leona k svačině. Dala vždy mezi dva krajíce s máslem kousek salámu, pak je zabalila do ubrousku a vložila do sáčku.

„Myslíš, že bych se měl oženit?“ Pavel si při té otázce strčil ruce jakoby nedbale do kapes a zadíval se nezúčastněně z okna. Ruce se mu v kapsách třásly a potily a srdce mu bušilo, ale snažil se, aby myslela, že to říká jen tak, protože ho to náhodou napadlo, a že kdyby se v té chvíli zeptal „mimochodem, co myslíš, neměly by se ty růže už ostříhat?“, šlo by o myšlenku stejného významu.

Anděla to tak zprvu vnímala. Pak se ale otočila, aby uložila svačiny do tašek. Vzhlédla k otci a uviděla jeho napjatý výraz, i když jenom z profilu, protože stále zíral nepřítomně z okna.

„Ty někoho máš?“

„Ne, ne, ptám se čistě teoreticky.“

„Jo? A proč?“

„No víš, myslel jsem, že by to pro vás s Leonem mohlo být lepší.“

„V čem?“

„Že byste měli maminku jako ostatní děti.“

„Maminku?“

„No teda pani, co by byla jako vaše maminka. Co by vám vařila a hrála by si s vámi, když jsem v práci, pomáhala by vám se školou a tak. Prostě starala by se o vás se mnou a měla by vás ráda jako své vlastní děti.“

„Ale ty bys s námi, tati, zůstal, viď? Nenechával bys nás tu s ní samotný!“ skoro vykřikla Anděla. Z procítěného tónu, jímž otec popisoval budoucnost plnou mateřské lásky, pochopila, že jde o jistou, už zcela konkrétní paní, že věc je skoro rozhodnutá, jestli ne úplně.

Pavel ji objal: „Holčičko moje, jak tě něco takového mohlo napadnout?“

Děti odešly do školy. Oholil se, uvařil si další kávu a sedl si na chvíli k televizi. Zapnul ji jako společníka v pokoji, vůbec ji nevnímal, vlastně ho rušila, ale neuvědomoval si to, a tak ji nechal hrát a snažil se usebrat natolik, aby mohl jít do práce. Je to úleva, že dokázal vyřknout, co měl na srdci, a že to Anděla přijala. Je to úleva? Ale jak to může být úleva, vždyť co jí jiného zbývalo? Co jiného zbude Leonovi? Jsou na něj přece odkázaní, nemají jinou možnost než přijmout jeho rozhodnutí! Nemusel by se jich ostatně ani ptát. A proč ses tedy ptal? Jako by mu tu otázku položila jeho zemřelá žena. Otočil se a podíval se na její portrét. Byla krásná. Ano, nepochybně krásná. Klára je malá, tlustá, nehezká a poněkud primitivní. Čtrnáctého listopadu si ji má brát. Je osmého.

Odcházel do práce s rozhodnutím, že to zruší. V tomtéž odhodlání – jako by si chtěl dodat odvahu na pozdější debatu s Klárou – se rozhodl, že bude plnit své povinnosti občana, člena Lidových milicí a spolupracovníka StB a nebude už otálet s pravdou stran Jirky. Vy jste spolu přece chodili do školy, tak o něm musíte vědět něco víc než my, soudruhu. Nevím, bylo to těsně před válkou, od té doby jsem ho neviděl. Ano, na tom musí trvat. Naposled před válkou. Nemůžou přece vědět, že se párkrát potkali i po válce. Na každý pád se jim přihlásí. Proč má vlastně škodit sám sobě a dělat, že nic. Ještě aby to uškodilo dětem! Hned dnes řekne, co všechno ví. Nebo skoro všechno.

Vcelku to nebolelo. Pochválili ho, udělal jsi správnou věc, soudruhu, poklepali mu po rameni a přestalo se mu hrozit, že přijde o místo, když kvůli dětem, co stůňou, bude vynechávat pracovní povinnosti. To je přece pochopitelné, soudruhu, když jde o zdraví dětí, tak vy jako vdovec je nemůžete opustit. Když leží v horečkách, máte přece právo na dávky v nemoci a my to tady musíme respektovat. Vždyť nakonec na účetnictví se dá zčásti pracovat i doma, že?

Zbavit se Kláry nebylo zdaleka tak snadné jako splnit povinnost „řádného“ občana a prozradit spolužáka. O tom se nemluvilo, to udání, vlastně těch pár podle něj nezávazných informací považoval za věc, která je někde zaznamenaná v papírech a dobře ukrytá, takže stěží vyjde napovrch. Ostatně neřekl jim nic zvláštního, co by si o Jirkově pobytu v exilu nemohli zjistit sami. Věděli lépe než on, kde v Londýně žije a že se stýká se známými opozičními emigranty. On se vlastně jen přiznal, že mu Jirka jednou poslal balík tiskovin, které měl dopravit na určitou adresu.

Chtěli tu adresu.

„Už si ji nepamatuji.“

„Ale, ale, jen si vzpomeňte, soudruhu Soukupe.“

Pamatoval si dobře tu adresu v Ječné ulici, ale nahlásit ji se mu zdálo už moc. Jeho schopnost zrazovat měla své meze, na které byl v duchu pyšný.

„Rád bych vám ji dal, ale já jsem ten papírek s adresou tenkrát vyhodil a ty tiskoviny jsem tam nedoručil. Spálil jsem to v kotelně. Měl jsem strach.“

„Musel jste ale vidět, o jaké tiskoviny šlo, když jste balík otevřel.“

„Moc jsem to neprohlížel, chtěl jsem se toho co nejrychleji zbavit. Vypadalo to jako nějaké letáky a taky tam byl nějaký časopis asi v deseti exemplářích. Nečetl jsem to. Prostě jednoho dne mi někdo hodil přes plot balík a já ho spálil, když jsem zjistil, oč jde.“

„Hm. Tak dobrá. My vám věříme, soudruhu.“

Vyřízeno. Už se o tom nebude mluvit. Nechat Kláru, o tom by se mluvilo.

„Prstem si na tebe budou vokazovat,“ prorokovala, sotva zrušení svatby naznačil. „Každý se doví, co jsi zač. Zneuctil jsi poctivou pracující ženu a teď, když je v tom, ji chceš odhodit.“

Nepřestávala brečet, oči měla již napuchlé a rty vyschlé. Díval se bez zájmu, jak jí stéká maskáro a jak si je zmačkaným kapesníkem rozmazává po obličeji. Sám se divil, že dokáže být tak necitelný k ženě, se kterou se miloval, ale nemohl si pomoci. Bylo to jako přímá úměra: tak jak se stupňovaly její hysterické výlevy, vzrůstal jeho odpor, čím víc zuřila, tím mu byla lhostejnější, tím víc se jí vzdaloval a utvrzoval se ve svém rozhodnutí. Nehnula s ním ani narážka na těhotenství, spíš naopak. Bral ji jako chabý pokus o vydírání. Zřejmě v rozčilení zapomněla, že mu hned na počátku jejich vztahu svěřila, že nemůže mít děti a že se tedy nemusí bát. Setrvával proto na svém stanovisku a jen aby její křik nepřekročil míru a nedolehl až k sousedům, pokoušel se ji chvílemi uklidňovat:

„Prosím tě, tak už přestaň. Nech toho, stejně to nemá cenu.“ Zavřel okno a dodal: „Snaž se taky pochopit ty mě. Děti jsou ve věku, kdy by se s tím těžko smiřovaly.“

Vyletěla, jak kdyby dostala žihadlo: „Aha, ty tvoje dětičky zas! Furt jen voni, já jsem vosk. A proč zavíráš vokno?“ řvala. „Jen ať všichni vědí, jakej jsi mizera mizernej!“

Otevřela okno a pokračovala, k jeho úlevě tišším hlasem, snad že šlo o její sousedy, ne o jeho.

„A proč jsi za mnou teda lez? Proč jsi si s něma nezůstával? Ale já to tak nenechám. Ještě existuje nějaká spravedlnost. Půjdu za ředitelem. A na kádrový.“

Něco tak komického! Klára vletí do ředitelny a spustí litanie o zhrzené lásce. Chudák ředitel. Jak ji asi dostane ven? Bude muset volat závodní stráž? Nebo ji dá odvézt do blázince? Pavel začínal být hrdý na svou neoblomnost a vnitřní vyrovnanost, které v sobě náhle objevil a které jinak nepatřily k jeho silným stránkám. A jestliže v něm ta srdceryvná scéna vyvolávala nějaký pocit, byla to především únava. Podíval se na hodinky a hleděl využít vhodné pauzy k tomu, aby se odporoučel. Přece jen se mu nezdálo zničehonic se zvednout a prásknout za sebou dveřmi, ta žena mu něco dala, byla vcelku svědomitou milenkou, a i když v tom poměru šlo z jeho strany spíš o hygienu než o lásku, chtěl dodržet aspoň minimální ohledy, jimiž je muž ženě povinován. Užuž se zvedal, protože to vypadalo, že jí konečně došel dech. Leč ona pravila:

„Já vím, co udělám. Půjdu na sociálku. A tam to všechno řeknu. Jak se staráš o ty svý děti. Jak je odmalička necháváš v noci doma samotný, abys mohl courat za ženskejma. Jsem toho živej důkaz. Jen počkej, však já se postarám, aby ti je odebrali a dali je do děcáku.“

Čtrnáctého, v den svatby, poslal děti k matce na Lehovec. Chtěl to odbýt sám, bez rodiny, bez přátel a známých, v klidu a tichosti, pouze oni dva a svědci, podpisy a úřední razítko, když nic jiného, tak přivede domů kuchařku a uklizečku, nakonec to nemusí být tak špatné a děti se s tím postupně smíří, zvyknou si.

Naprosto ho šokovalo, že se Klára na národní výbor dostavila celá v bílém a s početným příbuzenstvem. Viděl ty lidi poprvé, vůbec je nedokázal rozeznávat, natož si je zapamatovat, ovšem s výjimkou matky, která vypadala úplně stejně jako Klára, jen neměla bílé šaty a závoj, a která ho úplně zdrtila prohlášením:

„Tak já ti budu, Pavliku, tykat, dyž jsi teď můj syn a dyž se budem porád stýkat. I děcka vám vohlídám, dyž si budete chtít s Klárkou někam vyrazit.“

Matka i dcera byly neurčitého věku, měly stejnou tvář i postavu, stejnou intonaci, stejnou barvu vlasů. Na první pohled vypadaly jako dvojčata. V životě nic takového neviděl.

„To budete moc hodná, paní Novotná.“

„Říkej mi maminko.“

„Maminko,“ hlesl bez protestu, protože zjištění, že Klára existuje dvojmo, ho zbavilo posledních sil. U oběda, s nímž vůbec nepočítal a který jej měl příjemně překvapit, seděl úplně apaticky, pozoroval, jak se Klářini příbuzní opíjejí a dostávají do ráže, nějaký bratranec, možná to byl strýc nebo dokonce bratr, začal vykřikovat „neříkal jsem to? že se nakonec najde vůl, co si naši Kláru uváže na krk, a vy furt, že to má marný“. Všichni se rozřehtali a Klára mu pošeptala: „Neposlouchej ho, je nalitej.“

„A on má Magdu,“ vyslovil Pavel bezděčně, bez jakékoli postřehnutelné souvislosti.

„Cože? Tobě se ty příbuzný eště pletou. Nemá Magdu, ale Mařku. Do toho se časem vpravíš.“

Pavel však nemyslel Mařku sedící proti němu u stolu, nýbrž manželku Jiřího Magdu. Vlastně ji osobně neznal, přesto byla jakýmsi jeho nedostižným idolem. Podobala se jeho první ženě, ale připadala mu ještě hezčí. Jako mladík ukrývá foto vysněné polooblečené modelky, on pečlivě ukrýval mezi svými nejtajnějšími věcmi svatební foto bývalého spolužáka, kterého nakonec odstřihl, aby se mohl kochat jen jeho chotí. Úplně náhodou se setkal s Jiřím krátce před jeho druhou emigrací a trochu zavzpomínali na školní léta, na to, jak si napovídali, Pavel Jiřímu matematiku a ten zas jemu němčinu a angličtinu. Ačkoli si nikdy nebyli zvlášť blízcí, za nějaký čas přišla z Londýna ta svatební fotografie.

Uprostřed Klářina příbuzenstva se Pavla na okamžik zmocnila sardonická nálada. Vůbec si neuvědomoval, jak potměšilý úšklebek se zjevil v jeho výrazu při představě, že by se měl Jiřímu svatebním fotem revanšovat. Chm, pomyslel si, vždyť ani neznám jeho adresu!

„Je ti něco?“ řekla Klára, poněkud vystrašená tím, co se mu zračilo ve tváři.

„Ne nic, všecko v pořádku. Vždyť přece ani neznám jeho adresu.“

„Čí?“

IV.

Poprvé jsem ho uviděla ve vlaku na cestě z chmelové brigády. Měla jsem husté kaštanové vlasy do pasu a kterási spolužačka služebnice ty vlasy rozčesávala. Šel kolem, malý černovlasý kluk s démonickým pohledem, a řekl:

„A hele, my tu máme taky princezny!“

Ani jsem nevěděla, jak se jmenuje, a nezajímalo mě to. Bylo mi čtrnáct let a líbil se mi Eduard Cupák a Gérard Philipe. Jestli mě tenhle hubeňour něčím zaujal, pak svou protivností.

Byla bych se nejspíš vytrhla své obdivovatelce a vyskočila z vlaku, kdybych nahlédla do koule budoucnosti a uviděla se, jak o čtyřicet let později pláču, protože ten protivný kluk na mě řve:

„Vypadni z mýho života!“

Patrně ani on by se mnou nechtěl mít nic společného, kdyby v té lokálce mohl nahlédnout do koule budoucnosti. A uviděl mě, jak třískám pokličkami, jak se chci vrhat z okna v jedenáctém patře telavivského hotelu, jak se mu pokouším být nevěrná, jak vážně uvažuji o sebevraždě, protože nedovedu žít s ním ani bez něj. Utekl by od toho aspoň on? Pochopil by, že jsou to projevy bezmoci? Že je to zoufalství z marného očekávání? Pochopil by, že nikdy nebude s to opětovat tak silný cit, jaký k němu chová a od něj na oplátku požaduje vášnivá čtenářka beletrie, ta nenapravitelná romantička, která svou představu lásky načerpala a měla potvrzenu v desítkách, ba stovkách knih a nebyla schopná jakkoli ji měnit, jakkoli přizpůsobit realitě, jakkoli se odchýlit od původního snu a spokojit se s jeho slabým odvarem, pochopil by to a nechal by mě rovnou, už v těch čtrnácti na pokoji?

Možná by stačilo, kdyby mu koule ukázala jen jednu dvě historky. Například jak jsem párkrát žárlila. On dovedl být velmi přesvědčivý v tvrzení, že má jen mě a jiné ženy ho nezajímají. Kam bych se plahočil, proč bych se někomu dvořil, nosil květiny nebo dárečky, když mám všechno doma pod hubou? No řekni sama! Aby mě o tom přesvědčil, šel dokonce tak daleko, že mě nutil, abych se před ním milovala s jinými muži. To víš, přece jen někdy potřebuju trochu inspirace. Věřila jsem tedy, že být pořád s jednou ženou, s jedním tělem, vyžaduje tu a tam zpestření, a jakkoli se mi to příčilo, vykonala jsem to vždy jako manželskou povinnost nebo jednu z nutných prací v domácnosti. Přesto jsem se občas žárlivosti nevyhnula. To když už to bilo do očí.

Pořád mu psala nějaká AB. Že na něj myslí, že ho strašně potřebuje a tak. Nejprve mi připadalo jenom trapné, že někdo může psát takové věci na pohlednice ženatým mužům domů, a dělala jsem jako že nic. Až jednou jsem se rozzuřila a zavolala mu do práce. Vzpomínám si, že venku lilo jako z konve, takže nám zase začínal mokvat strop, což mou zlost umocňovalo.

„Co to je prosím tě za osobu?“

„To je moje věc.“

„No to teda není. Ona tě miluje, ale ty jsi ženatej.“

„Mně na ní vůbec nezáleží.“

„Tak já jí to napíšu, uvedla tu číslo faxu, na které jí máš odpovědět.“

„Pro mě za mě jí napiš.“

S chutí jsem usedla a napsala a odfaxovala dopis následujícího znění:

AB!

(Oslovení mě zprvu zarazilo, ale pak jsem je nechala být. Přece jí nebudu psát vážená AB, nebo dokonce milá AB!)

AB!

Žádám Vás důrazně, abyste přestala dotírat na mého manžela svými tak či onak milostně laděnými pokusy o kontakt. Nepřeje si to. Tím méně já. Ujišťuju Vás, že máme dost svých starostí, a že proto oba velmi oceníme, necháte-li nás na pokoji.

Podepsala jsem se čitelně plným jménem a dopis i s potvrzenkou, že faxem prošel OK, jsem mu položila na psací stůl.

Šílel.

„Jak jsi to mohla udělat?“

„Říkal jsi, ať jí napíšu, že ti na ní nezáleží.“

„Ale ve snu by mě nenapadlo, že to vážně uděláš.“

„Vidíš, jak nepozorně čteš beletrii. Co je ti platné, že umíš odříkat literární styly nebo kdo co napsal a kdy se narodil, když nemáš ponětí, co všechno může způsobit žárlivost. Byť pouze chvilková. To, co jsem provedla, jsou proti tomu dětské omalovánky.“

„No hlavně že ty jsi tak sečtělá! Chápeš vůbec, žes jí to poslala do práce, že si to tam všichni přečtou a že ses tam podepsala plným jménem?“

„Buď v klidu. Ty z toho vyjdeš jako bezúhonný občan. Ostudu budu mít maximálně já, že jsem taková fúrie. A hlavně ona. Což jí patří. Nemá za mák vkusu. Copak se takové lístky posílají ženatým mužům domů, aby si je mohla přečíst celá rodina? Dej jí prosím tě adresu do práce a pouč ji o pravidlech slušného chování. Patrně se s nimi zatím nestihla seznámit.“

Na první pohled moje výhra. Ale věděla jsem, že jsem zase prohrála, už jak jsem třesoucí se rukou zasouvala dopis do faxu, ba dřív, už jak jsem vytáčela číslo k němu do zaměstnání, ba ještě dřív, už jak jsem si ten pohled přečetla, místo abych mu jej nečtený, textem nahoru, leč bez komentu, položila na stůl a vlídně mu nabídla večeři. To on by pak byl nejistý. On by musel dolízat. On by měl výčitky svědomí. Takovou možnost jsem ale skoro vždycky zmarnila svou netrpělivostí a svou pošetilou touhou po dennodenních důkazech jeho lásky.

Tohle všechno jsme však v té lokálce vědět nemohli. Ve čtrnácti má člověk většinou mlhavou představu o životě. A žádná koule budoucnosti tam nebyla.

Když jsem po chmelové brigádě přišla v září do prvního ročníku gymnázia, které bylo sice na periferii, ale přece jen v Praze, zatímco já bydlela v Kyjích u Prahy, byla jsem celá ustrašená. Prohlížela jsem si, jak jsou dívky, ty skutečné Pražandy, oblečené a jak se chovají, všechny se mi zdály zkušenější a dospělejší než já, holka z vily za Prahou, vlastně skoro z venkova, a záviděla jsem jim, že mohou bydlet v činžáku a chodit do školy pěšky. Kdykoli mě některá z nich pozvala k sobě domů, prohlížela jsem si, jak byt vypadá, a spřádala sny o tom, jaký jednou bude můj byt, jak to bude skvělé, až budu mít na dveřích své jméno a zvonek. A jednoho dne se jako ve filmu zvonek ozve a za dveřmi bude stát ten od jezírka s velkou kyticí.

Místo toho mi ten z vlaku posílal ze zadní lavice dopisy. Chodili jsme do stejné třídy, on seděl vzadu u dveří, já ve druhé lavici uprostřed. Byla jsem tajně zamilovaná do studenta z vyššího ročníku, který nosil jako jediný z celé školy klobouk, byl vysoký a připomínal mi Gregory Pecka. Nevěděla jsem ani, jak se jmenuje, ale myslívala jsem na něj před usnutím. Jak mě pozve na zmrzlinu nebo jak spolu pojedeme na výlet. Vůbec jsem netušila, že kluk z poslední lavice si mě už v tom vlaku vyhlédl, a dokonce uzavírá s kamarády sázky, za jak dlouho budu jeho, až mi jednou při vyučování spolužačka z třetí lavice zaklepala na rameno a předala mi nějaký papírek. Bylo na něm napsáno Miluju Tě. V.

„Od koho to je?“ zašeptala jsem.

„Nevím, přišlo to odněkud zezadu.“

Příští hodinu přišel nový lístek: Myslím to úplně vážně. V. Strčila jsem oba lístky do tašky, jako by šlo o seznam včerejšího nákupu. Ve třídě byli dva Vaškové a jeden Vladimír a všichni seděli vzadu. Muselo to být od jednoho z nich. Bylo mi to poměrně lhostejné a nelámala jsem si tím hlavu. Dvořil se mi Pavel Seifert, taky Hynek Pospíšil na mě dělal oči a Honza Freundl, s nímž jsem seděla v osmé třídě v jedné lavici, mě lákal na rande nejméně jednou týdně; chodil sice na jinou školu, ale bydlel v sousední vile, a tak mě občas doprovázel na nákup nebo přišel, aby se zeptal, jak se mám a jestli bych s ním nešla na džus, a když jsem řekla, že nemám čas, vykládal mi ve dveřích, jakou jsem udělala chybu, že jsem šla na gymnázium, protože na jeho zeměměřičské škole bych se nemusela tak mořit s gramatikou. Řekla jsem, že mě čeština baví a měj se hezky, ahoj.

Nepátrala jsem po autorovi těch lístků, ani když nazítří přišel třetí, přestože ten mohl zalichotit mojí ješitnosti: Jsi nejhezčí holka ve třídě. V. Co když si ze mě někdo dělá blázny? Kdybych se otočila, věděla bych asi hned, od koho ty lístky jsou, nemohla bych si nevšimnout, kdo sleduje dráhu lístečku přes celou třídu ke mně a čeká, jak zareaguji, a možná bych podle jeho výrazu dokázala rozeznat, zda jde či nejde o nejapný žert. Ale neměla jsem odvahu. Handicap, za který jsem považovala chloupky na nohou, a také nejistota z mojí postavy, která sice byla dost štíhlá, ale ne tak, jak bych byla chtěla, ne pod padesát kilo, a pak to, že nejsem „přímo“ z Prahy, zkrátka vše, co mi ve vlastních očích ubíralo na kvalitě, mi bránilo, abych se otočila a zjistila autora lístečků. Čím dál víc jsem nabývala přesvědčení, že si ze mě někdo chce vystřelit, protože podle mne byly všecky holky ve třídě hezčí než já.

Zmuchlala jsem vzkaz, hodila ho do aktovky a přihlásila jsem se k tabuli, ještě k tomu na rozbor větný, který mi pak moc nešel. Přesto to v jeho očích zřejmě zvýšilo moji prestiž a zviklalo jeho sebejistotu, neboť se rozhodl změnit taktiku. Další lístek zněl: Ty se na mě zlobíš? Tvůj Vova. Přiznaným autorstvím dosáhl toho, že jsem se otočila. Ale neusmála jsem se, pouze jsem zavrtěla hlavou, že ne, že se nezlobím, což by pro něj asi bylo dobré, kdyby v mém výrazu byla známka toho, že mě to naopak těší, jenže já, jak jsem zavrtěla hlavou, pokrčila také ramena a zašklebila jsem se poněkud posměšně, jako bych říkala „co blbneš, čoveče“, div jsem si nezaťukala na čelo.

Nevzdal to, byl velmi vytrvalý. Prostě si mě vyhlédl a chtěl za každou cenu dosáhnout svého. Omluvil se mi za tu sázku, že to tak nemyslel, že se jen hloupě vytahoval před klukama, jak se to obyčejně dělává, což můj prvotní úsudek poněkud znejistilo, ta náhlá pokora. Přesto jsem dlouho neměla zájem. I když jsem pomíjela okolnost, že student v klobouku i vysněný muž od jezírka byli vysocí, urostlí a fousatí, zatímco on byl malý, hubený a žádné fousy mu nerostly, vadila mi ještě jiná věc: jeho až chorobná ctižádostivost.

Na jednu stranu mi imponovalo, že je z kluků nejchytřejší, na druhou stranu mě zlobila jeho potřeba neustále se předvádět, vyvyšovat, upozorňovat na sebe, podle mě až ostudným způsobem. Pro mě, staromilsky založenou, nejistou a vůči sobě nanejvýš pochybovačnou čtenářku krásné literatury, platil rozdíl mezi slovem vzdělaný a moudrý. Nedovedla bych asi tenkrát ten rozdíl pořádně pojmenovat, ale podvědomě jsem cítila, že smysl života nespočívá ve zvládnutí slovníkových hesel. Rozhodně ne pro hrdiny mých knih a mých snů. Ti by se přece nikdy takhle nezahazovali!

Jemu ale vůbec nepřipadalo, že se ztrapňuje. Choval se, jako by byl přesvědčen, že svět patří tomu, kdo toho ví víc než ostatní, kdo nejen lehce strčí do kapsy své spolužáky, ale snadno zahanbí i zapomnětlivou profesorku. Jestli někdy pocítil intelektuální skepsi, kterou já pociťovala ustavičně, dokázal to dokonale skrývat. Profesorky už ho neměly chuť vyvolávat, ačkoli měl ruku stále nahoře, či spíš právě proto, nebylo přece jejich úkolem obstát v kvízech, jimž je tak rád podroboval, nýbrž něčemu nás ostatní taky naučit.

Být první pro mě už ve škole znamenalo něco úplně jiného. Nepotřebovala jsem si kvůli tomu stoupat na špičky, neboť jsem to považovala za povinnost, které není třeba přikládat zvláštní význam. Byla jsem první od první třídy, jelikož mě doma učili, že cokoli člověk dělá, musí to dělat pořádně, tedy nejlíp, jak dokáže. A ne proto, aby vynikal a byl obdivován, ale protože se to tak patří.

Neměla jsem zdání, že jediným člověkem, na jehož uznání a obdiv budu celý život marně čekat, se stane právě on, ten kluk ze zadní lavice. Jak jen jsem to mohla tušit? Připadal mi směšný a ani zdaleka mi nepřišlo na mysl, že se jednoho dne utkáme, protože dva první nemohou spolu zůstávat, aniž by se pobili, natož aby mě napadlo, že dopustím, aby to nad pomyšlení hloupé utkání trvalo skoro celý můj život. V té době jsem ho jenom špatně snášela a hanbila jsem se v duchu za jeho věčné producírování. Přitom však nějaký zájem z mé strany musel existovat již před prvními prázdninami. Proč bych ho jinak provokovala otázkou:

„No a? To myslíš, žes něco vymyslel? To přece dávno napsal už Balzac. Tys nečetl Balzaka?“

Tohle jsem nikdy neměla říkat! Nepochopil to jako odmítnutí, nýbrž jako výzvu k soutěži. Nejenže přes prázdniny chudák přečetl celého Balzaka, ale soupeřil pak se mnou celý život: No, děti, zeptejte se maminky, co je to galvanizace, co je to mikročip, co je to černá díra nebo bílý trpaslík, ona vám to vysvětlí. Když jsem se ho snažila odbýt Balzakem, bylo mi patnáct let a určitě jsem ještě nechápala významovou mnohovrstevnost literatury, která mi byla životním průvodcem. V patnácti čte člověk knihu jinak než ve třiceti a jinak než v šedesáti. Nemohla jsem tudíž předpokládat, že ho svou otázkou nějak zvlášť zaujmu a že nastartuji cosi jako konkurenční boj, který neustane, dokud se nerozvedeme.

Testům ovšem byly podrobovány i děti. David už ve čtyřech letech sděloval na jeho pokyn návštěvám, že deset na šestou je milion. Jednou ho zkoušel z hlavních měst Afriky. Když si dítě nemohlo vzpomenout na hlavní město Čadu, obrátil se ke svému příteli Janovi:

„No viděls to v životě?“

„Ne,“ odvětil tázaný v domnění, že se po něm chce, aby obdivoval úžasné znalosti malého dítěte. Vyvedl ho však z omylu, neboť s vážnou tváří zračící zklamání nad synovým selháním řekl:

„Je to přeci tak lehké!“

„Hm. Možná pro tvého syna. Já jsem rád, že vím, že nějaký Čad vůbec existuje.“

Dnes už jakžtakž vím, co je černá díra i bílý trpaslík, ale nepopírám, že jsem se na hodiny fyziky moc pečlivě nepřipravovala. Ještě horší to bylo s chemií, v níž přímo exceloval, zatímco já se v šestnácti raději než dvojmocné sloučeniny učila zpaměti dlouhé pasáže z Romea a Julie a z Evžena Oněgina. Nejednu část jsem uměla dokonce v anglickém a ruském originále.

Mým nejoblíbenějším hrdinou ještě dlouho zůstával David Copperfield, ale vzrušoval mě také osud Stendhalova Sorela, Jiráskova Tháma či Proustova Swana. V altánku na zahradě jsem spřádala všelijaké sny, do nichž zatím nikdo konkrétní nepatřil, rozhodně ne ten vejtaha. V padesátých letech, vždy samozřejmě ověnčené ideologickými žvásty, vycházely v rámci zvyšování vzdělanosti dělnické třídy kvalitní tituly klasické literatury, které naši odebírali. Jedním z klenotů této sbírky bylo dílo Williama Shakespeara v překladu E. A. Saudka. Pokud nikdo nebyl doma, recitovala jsem si oblíbená místa nahlas a opakovala jsem je tak dlouho, dokud jsem s přednesem nebyla spokojená.

Žila jsem natolik zakletá ve světě představ vyvolaných klasickou literaturou, že jsem se nezajímala ani o rodinné historky, ačkoli byly srovnatelné s tím, co jsem tak hltavě četla. Teprve po několika desetiletích, když se matka jednoho dne rozhodla vytvořit ze starých fotek cosi jako rodinnou kroniku, se mi některé z těch příběhů vybavily.

Nejdřív jsem se zdráhala lézt na půdu a táhnout dolů všechny ty zaprášené krabice. Bylo však neradno matce odporovat, jestliže člověk nechtěl riskovat následnou sérii jejích nátlakových prostředků. Sice už mi nehrozilo, že mě za trest ztříská nebo nechá klečet za skříní na struhadle jako v dětství, ale měla v zásobě celou škálu hereckých etud od žvatlavé koketky, která svůj požadavek, jenž byl vlastně rozkazem, halí do roucha nevinné a jakoby dětinské prosby, přes osudem pronásledovanou a zneuznanou učitelku, až po slabounkou a bezbrannou stařenku chatrného zdraví. Než na sobě cítit její vyčítavý pohled a hledět nejméně dva dny na její zmučenou tvář, přitáhla jsem raději z půdy, co si přála.

Hned v první krabici mě však čekalo příjemné překvapení. Foto pocházející asi tak z šedesátých let devatenáctého století. Majestátní postava muže v parádním obleku, an si spokojeně trůní ve fotelu. Výraz toho muže, jeho suverénní pozice, jeho obrovský knír budící dojem, že byl nakroucen těsně před stisknutím spouště, a ještě k tomu doutníček a zlatý řetízek od hodinek na vystouplém bříšku, zkrátka všecko do posledního detailu včetně draperie v pozadí dokonale ztělesňovalo rozšafnost a životní pohodu.

„Kdo je to, mami?“

„Ale toho jsem ti už ukazovala. To je prapradědeček Hampl. Táta tvojí prababičky z Chroustova. K ní jsi přece taky jezdívala na prázdniny.“

„Vypadá tak spokojeně, ten děda Hampl.“

„No, moc dobře nedopadl.“

„Jo aha, už si vzpomínám, to jste jednou probíraly s Pepkou. Jak nakonec všecko propil, viď?“

„No právě.“

„Záběr ale určitě pochází z časů, kdy se mu dařilo.“

Fotografii jsem v nestřeženém okamžiku ukradla. Léta jsem ji pak měla v práci na poličce, a kdykoli na mě padala tíseň, podívala jsem se na ni, neboť z ní klid a důvěra ve smysl života přímo vyzařovaly.

Děda Hampl byl bohatý velkostatkář. Patřilo mu několik statků, lesy, pole a dvě hospody. Protože majetek nebyl pro jeho sňatek rozhodující, mohl se oženit z lásky. Nenapadlo ho, že mezi lidmi bývají i jiné než majetkové přehrady. Oženil se s chudou, ale krásnou místní učitelkou. Neklapalo to. Kupoval jí drahé dary a chtěl ji nosit na rukou. Po tom svém způsobu, pro který ona ne a ne mít pochopení. Ležela v knihách a brouzdala po lukách a plakala, když se opil a zbil ji. Jako by se bitím dala z učitelky vykřesat selka. Porodila mu dcerušku a krátce nato zemřela. Zoufal si. A začal pít naveliko. Když propil všechen majetek, což muselo dát dost práce, a neměl dcerku, tehdy již sedmnáctiletou, čím živit, a taky kvůli ostudě v kraji, přestěhoval se z Kutnohorska na Českobrodsko a dal se i s dcerou do služby k jednomu statkáři.

Byl to vdovec a měl jediného syna. Vzhledem k tomu, že moje prababička Marie, jak jsem ji pamatovala, byla učiněná krasavice i v osmdesáti, v osmnácti se jí jistě nedalo odolat. Statkářův syn zahořel vášnivou láskou. Když byla prababička v požehnaném stavu a bříško začínalo být vidět, přišel ten zamilovaný za otcem, a že prý se bude ženit. Otec šílel nad tou mesaliancí. Nevěděl, že nevěsta je vlastně z dobrého selského rodu, nikdo mu to nesvěřil, ale možná to tak bylo dobře, třeba by zuřil ještě víc. Chlapec se však své lásky nechtěl vzdát. Rozhodl se odjet do Ameriky, vydělat jmění a pak se vrátit ke své milé a založit s ní rodinu. Koupil si lístek do Hamburku, prababička ho doprovodila až do Prahy na nádraží Franze Josefa a plna nadějí se vrátila domů. Celý život u sebe měla a často mi ukazovala fotografii, kterou jí poslal z Hamburku. Byla na ní skupina rozesmátých námořníků. Ke své hlavě, vykukující v poslední řadě, přikreslil můj praděd šipku a na zadní stranu napsal:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vypadni z mýho života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.