Roman Voosen a Kerstin Signe Danielsson

JAKO ZVĚŘ

Originální název: Rotwild

Vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG

Cologne/Germany, 2013

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Originally published in the German language as

„Rotwild“ by Voosen/Danielsson

Translation © Eva Osinová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN ePUB 978-80-243-6714-9

ISBN Mobi 978-80-243-6715-6

Nový případ pro Ingrid Nyströmovou

a Stinu Forssovou

Pro Benta a Snaha

„Dnes v noci v New Yorku zemřel Komediant.

A někdo ví proč.

Někdo to ví.“*

*Rorschach ve „Strážcích“

Tady je takový klid, pomyslela si, tady uvnitř je tak nečekaný klid. Jako by tahle vysoká chladná místnost, do které ji zamkli, zadržovala dech. Zvenčí sem nepronikaly zvuky projíždějících aut na nedaleké silnici ani hádky ostatních na oploceném dvorku. A přitom bylo okno otevřené a skulinou na zamlženém skle dovnitř vší silou nakukovalo jarní slunce. Naslouchala tichu. Ozvěně šepotu a vzdechů, které v cele zanechali ti před ní. Naslouchala jejich přáním a nadávkám, vyrytým do drolivé omítky. A ona ryla také; škrábala během dlouhých hodin, které uplynuly od okamžiku, kdy ji sem ráno zavřeli. Nejprve ryla do vlastní kůže jako vždycky, když chtěla cítit sebe samu, a pak opačným koncem lžíce do zdi.

Bylo to jedno slovo, které se jí pořád drželo. Jakási mantra, která se jí už několik týdnů honila hlavou. Cizí slovo plné síly a ona už ho má skoro celé vyryté velkými písmeny do omítky, na které ať si ho přečtou zástupy jejích následovníků: jako upomínku a výkřik na protest. Jen chviličku si odpočinu, pomyslela si, uvolním horké prsty a bolavé zápěstí. A jak tam tak seděla zavřená a opuštěná, opět jí na mysli vytanuly vzpomínky, jež si k ní nacházely cestu čím dál častěji od okamžiku, kdy mluvila s tou novinářkou, která pátrala po informacích o situaci v domovech mládeže. Vzpomínky na sebe samu a na vlastní život. Na přísná pravidla a bezdůvodné trestání. Na křivdy a nespravedlnosti, ke kterým tady docházelo dennodenně. Bylo to, jako by jí ta novinářka s vlahýma očima a laskavým hlasem rozuměla, neuvěřitelné, jako by jí někdo dospělý opravdu rozuměl! A nejenom to. Diskutovaly spolu o spoustě jiných věcí. O velkých věcech, o souvislostech. O systému. Jen zřídka mívá v životě pocit, že ji někdo bere vážně. A ta novinářka jí dala dokonce svou soukromou adresu. Kdyby něco, říkala. Až budeš venku. Kdyby něco.

Jenže ona není venku. Sedí tady zavřená. Protože na záchodě kouřila a viděla ji vychovatelka. Sedí tady a naslouchá tichu. A když zavře oči, jen zlehoučka, jen docela maličko, vypadá pravoúhelník, který maluje slunce na protilehlou zeď, skoro jako dveře.

Když vychovatelka, která měla ten večer službu, otevřela celu, zděsila se. Místnost byla prázdná. Dívka zmizela. Zbyla po ní krkolomná pyramida ze stolu, lavice a jakéhosi lasa ze svetru, které viselo z okna. Na zdi stálo nové slovo.

BAMBU

Vychovatelka vůbec nechápala, co to znamená.

ŠVÉDSKO DNES

Janus Dahlin prodloužené procházky v časných ranních hodinách vysloveně potřeboval, a to hlavně v červnu, když z nocí nezbývá víc než prchavé pološero, protože tehdy dávala krása jasných rán smysl jeho chronické nespavosti. Bylo krátce po páté a slunce stálo už na šířku dlaně nad tmavým pásem jehličnanů na protilehlé straně jezera Helgasjön, nad Ekesås a Rottnevägen. Opar, který se vznášel těsně nad vodní hladinou jako druhá kůže, měl růžový a oranžový nádech. Dahlinovy kroky zpomalily, pak se zastavil. Sundal si brýle, zavřel oči a vnímal sluneční paprsky na tváři. Vdechoval slaboučké jarní slunce a svěžest rána.

Když si brýle očistil o rukáv fleecové bundy a znovu si je nasadil, viděl, že se k němu řítí jeho pes s větví v tlamě. Retrívr měl vlhkou srst, v záři vycházejícího slunce vypadala jako ze zlata. Takhle brzy ho může nechat běhat bez vodítka, a to i na Evedalsvägen, kde stojí obrovská audi, volva a BMW se studenými kapotami v dvojgarážích a pod přístřešky na velkorysých pozemcích u jezera. Strax si před něj lehl, vrtěl ocasem a díval se na něho. Dahlin věděl, co se od něj čeká. Vyndal psovi oslintaný ztrouchnivělý klacek z huby a hodil jej co nejdál na ulici. Strax vystřelil. Dřevo se při dopadu na asfalt rozlétlo na tři kusy.

Muž se psem kráčeli po klikaté cestě kolem vyvýšeniny Lilla Smäcken až na konec výběžku, jenž svým tvarem připomíná jazyk, který pláž Evedal vyplazuje na jezero Helgasjön. Místo aby odbočili nalevo směrem ke zřícenině Kronoberg, zamířili doprava, přešli po malém mostě do nezastavěné rekreační oblasti na ostrůvku Hissö, po chvíli opustili asfaltovou cestu, zmizeli mezi stromy a nakonec došli na úzkou vyšlapanou stezku, která vedla po okrajích kolem celého ostrova. Tady v lese přešlo Straxovo vzrušení ze hry v čirou euforii. Pes skákal dopředu a dozadu, na několik minut zmizel v podrostu, prodíral se rákosím a křovinami, skákal do vody a plašil holuby a zpěvné ptáky. Ranní les voněl jako vždy tím, čím voní léto: kůrou borovic a jedlovým jehličím. Dahlin kráčel v pevných pohorkách jistě a bezpečně po hrbolaté cestě, byl kabrňák na rychlou chůzi, a kromě toho tady znal každičký kořen, každý kámen, zkrátka by tudy mohl jít klidně se zavázanýma očima.

Po dobré půlhodince došli na špičku ostrova Hissö. Dahlin se trochu potil. Bylo to příjemné, trénované tělo potřebovalo pohyb. Stezka vedla kolem oblíbeného místa, kde se pořádají pikniky a sedává se u ohně a kam se dá dobře dojít i z asfaltové cesty. Jako obvykle ihned spatřili, co je tady k vidění bohužel až příliš často: také včera se tady podle všeho konala nějaká oslava a všude kolem se povalovaly odpadky. Obaly z McDonald’s, nejspíš z Drive in v Norremarku, prázdné plechovky od piva a použitý kondom. Fastfood a fastfuck, pomyslel si Dahlin, teenagerovské radůstky, to všechno je v pořádku, ale o tři metry dál přece stojí popelnice, vždyť toho po nich nechtějí zase tolik, hormony sem, hormony tam. Potlačil narůstající pocit vzteku, překonal se, posbíral odpadky a hodil je do popelnice. Tohle ráno je příliš dokonalé, než aby se rozčiloval. Aby se kondomu nemusel dotýkat rukou, vytáhl z kapsy jeden z mikrotenových sáčků, které s sebou nosí na Straxovy pozůstatky. Pes, který odpadky zkontroloval už před ním, na něj zvědavě hleděl a na vlhkém nose měl něco, co vypadalo jako omáčka Big Mac.

Když byl v lese opět nastolen pořádek, pokračoval muž se psem v cestě. Stezka se záhy napojila na silnici, která protíná Hissö. Několik minut kráčeli po silnici, než dorazili k tabuli, která ukazovala do podrostu. Stálo na ní Musön, Myší ostrov. Stezka, užší a zarostlejší než ta předchozí, vedla několik stovek metrů křovím a borůvčím až ke břehu. Mezi borovicemi a jedlemi viděl Dahlin na jezero. Slunce teď stálo o řádný kousek výš. Na nebi se choulil jeden jediný mráček. Z vody vyskočila ryba, pak to žbluňklo. A pak byla vodní hladina opět dokonale černá a rovná. Opar se zvedl. Dobrých patnáct metrů před ním vystupoval z vody ostrůvek Musön, jeden z menších sesterských ostrůvků Hissö. Díky malému přívozu se dá na Musön dostat i bez loďky. Jako každé ráno stál ponton na straně Hissö. Nikdo touhle cestou nechodí tak brzy jako Dahlin a nebývá na Musönu dřív než on. Ani dnes tomu nebylo jinak. Nastoupil na vratkou konstrukci a Strax skočil za ním, moc dobře tuhle proceduru zná. Přívoz byl svého druhu vor, který byl na vodě vodítkem připevněn k ocelovému lanu, které zabraňovalo tomu, aby ponton unášel proud, a které udávalo směr. Druhé lano, jež bylo napnuto ve výši boků, sloužilo jako pohon. Když stojíte na voru a táhnete za lano, dostanete se na druhou stranu. Dahlin několikrát zatáhl a vor, teď už v podstatě jenom dřevěná plošina s hliníkovým tělem, narazil na druhý břeh. Obrušování kovu při stovkách přistávacích manévrů zabarvilo kameny u břehu pod vodou do stříbrna. Strax vyskočil na pevninu, Dahlin vystoupil za ním. Na muže kolem padesátky byl ve výborné formě. Ještě deset minut a pak dojdou na špičku Musönu, k cíli a bodu obratu každodenní ranní procházky. Odtud je výhled na šířku jezera doslova opojný, hlavně v takové jasné, slunečné dny. Pěti šesti skoky Strax zmizel v podrostu. Dahlin ještě chvíli slyšel psí dýchání a praskot suchého dřeva, a pak zavládlo na ostrově ticho. Kráčel po vyšlapané cestě směrem na západ. Stromy a křoví tady byly hustější než na Hissö – i při pěkném počasí pronikalo skrze větvoví jen málo světla. Prohlubeň, ve které už spoustu let ležela vyvrácená jedle, voněla po soli; světle zelená bažinatá tráva nacucaná vodou mu pod nohama mlaskala. Vydal se po táhlé vyvýšenině na sever a po dalších pěti stech metrech dorazil po sukovité zemi plné kořenů a po vřesu k nejsevernějšímu výběžku ostrova.

Ten výhled byl vskutku dechberoucí. V jasném protisvětle přistávaly na hladině dvě volavky, v dálce rachotil motorový člun. Najednou ho prostoupil silný pocit souznění. Že je součástí něčeho. Toho všeho vůkol. Té krásy kolem. Zavřel oči a znovu je otevřel. Přepadlo ho silné nutkání: zemřít teď a tady. V jednotě. V míru. Uklidňující představa. Pravdivá a jasná.

A přesto skrz naskrz chybná. Lidé nejsou takoví. Chtějí žít. Dál a dál. Setřásl ze sebe sentimentalitu stejně rychle, jak přišla. Je čas jít. Má hlad, a kromě toho se mu chce čůrat. Kde ten Strax vězí? To psisko se ještě pořád neobjevilo. Zatracený myši. Zapískal hlasitě na prsty. Hvizd se odrážel mezi stromy a daleko nad jezerem. Čekal. Minutu, dvě. Pak se otočil a vracel se po okružní pěšině zpět k přívozu. Tu a tam zapískal a zavolal psa jménem. Zastavil se u břízy a vymočil se. Strax pořád nikde. Pokračoval dál. Nedělal si starosti. Kam by šel? Tak velký ostrov zase není. Nejspíš sedí u nějaké myší díry nebo honí veverku. Nebo sleduje stopy svého páníčka. Za chvíli přiběhne po pěšině a hrdě přinese novou větev, pomyslel si Dahlin. Ještě poslední zatáčka – a byl u pontonu. Ani tady psa nenašel. Opět zapískal, v podrostu se pořád nic nehýbalo. Pohledem prohledával břeh. Že by byl ve vodě? Ale to by ho přece slyšel cákat. A pak to viděl. Vor, ponton… byl pryč. Ale vždyť…

Vlastně nebyl pryč. Přísně vzato ho v přibližně třicetimetrové vzdálenosti od břehu odnášel slabý proud na jezero. Jak se to mohlo stát?

Teď byl tak blízko přístaviště, že to viděl. Obě ocelová lana někdo přeřízl. Ocelová lana. Norsko-švédská kvalita, průměr dva centimetry.

Zatraceně, kdo to…

Najednou za sebou zaslechl zavytí. To je Strax! Má v hubě větev. Ale proč běží tak divně? A proč ten chudák napadá na nohu? Pak si toho všiml: tohle nebyla větev. Byl to šíp. A Strax ho nenesl v tlamě, měl ho zapíchnutý v čumáku, vlastně ne, čumák měl propíchnutý skrz naskrz. A druhý šíp mu vězel v boku. Co…

Síla nárazu mu trhla paží a ramenem dozadu. Pronikavá bolest mu vyrazila dech z plic. Když se podíval, pochopil, že mu nadloktí provrtal tenký hliníkový šíp.

Další šíp slyšel dřív, než ho spatřil. Je to možné? Není to v rozporu se všemi fyzikálními zákony? Nevěřícně hleděl na stříbrný šíp ve stehně. Bolest mu kupodivu zostřila vnímání. Ucítil borovice. Jedlové jehličí. Myslel na rychlost zvuku. Na světlo a vlny. Třetí šíp mu pronikl břišní stěnou. Třesoucí se Strax se před ním zhroutil, šedohnědý chomáč, všechno zlato bylo to tam. Světlý fleece na bundě se zabarvil černě. Už vůbec ničemu nerozuměl.

A přitom to byl teprve začátek.

PŘEDCHOZÍ DEN, SOBOTA

1

Bílá fasáda kostela Ormesberga zářila v odpoledním slunci z kopce na procesí slavnostně oblečených hostů. Bimbání zvonů se neslo nad jedlovým lesem a svatebčané vešli do malého kostela. Místnost se zaplnila. Mezi lidmi bylo těsno, jaké tady vládne jenom o Vánocích, a staré vrzající dřevěné lavice měly co dělat, aby pobraly zástupy lidí. Kostelník, obvykle klidný, rozvážný muž, šermoval rukama ve vzduchu a rozděloval skupinky a návštěvníky do řad. Konečně se zdálo, že všichni mají místo. Chyběli jen snoubenci – a komisařka Ingrid Nyströmová. Právě v okamžiku, kdy vycházela z domovních dveří, objevila na manžetě saka skvrnu od make-upu velkou jako otisk palce. Flek byl sice už pryč, ale ze saka se linula pronikavá vůně technického benzinu. Zrovna když se snažila nenápadně proklouznout kostelní branou, spustily varhany Mendelssohnův Svatební pochod. Lidé se v očekávání svatebního páru hromadně otočili směrem k ní. S provinilým výrazem ve tváři prokmitla na místo, které měla zarezervováno ve druhé řadě. Pastor na ni krátce, nervózně pohlédl. Naštěstí ho dobře zná, je to její manžel Anders, a co se nervozity týče, je to teď nerozhodně, protože on ji dnes ráno totálně vytočil stopou ze špinavého prádla, která vedla od společné ložnice v podkroví až do prádelny v suterénu. Budou si muset promluvit, to je jasné, ale snad ne teď. Lehce zpocená se zařadila, roztřídila noty a pak to začalo. Všichni vstali, snoubenci vešli do kostela a kráčeli slavnostně v rytmu Svatebního pochodu k oltáři. Nevěsta i ženich se usmívali. Ona v nádherných šatech z hedvábí a krajky, vlasy elegantně vyčesané do tvaru, který připomínal včelí úl, a protkané bílými květy; on v barevně ladícím fraku s cylindrem. Nevěsta byla Rosa-Marie, neteř Ingrid Nyströmové, mladá podnikatelka v oblasti manikúry a biokosmetiky. Ženich se jmenoval Björn-Erik, státní zaměstnanec města Växjö, obor nemovitosti.

Jako strýc měl pastor Anders osobní a originální proslov, trochu si snoubence dobíral a nakonec pogratuloval Björnu-Erikovi k dobrému úlovku. V kázání se dotkl tématu partnerství a respektu. Ingrid Nyströmová při tom chtě nechtě myslela na jeho špinavé ponožky na schodech. Po výměně prstýnků a polibku, který jí připadal příliš dlouhý a vášnivý, všichni společně zazpívali Ave Maria. Po přímluvách byl na řadě její výstup. Když předstoupila, zavládlo v kostele ticho. Ingrid Nyströmová byla pověstná tím, že má jeden z nejpůsobivějších altů ve Smålandu. Zpívala, synovec Carl, bratr Rosy-Marie, ji doprovázel na housle. Byl to jeden z okamžiků, které jsou mimořádné. Slunce do starobylého prostoru vrhalo vysokými světlými okny kvádry světla. Sluneční paprsky se tříštily a pletly sítě na nevěstiných šatech a závoji. Ženichově matce stékaly slzy po napudrovaných tvářích. Když dozněl poslední tón, někdo v zadních řadách slyšitelně potáhl nosem. Dokonce Nyströmová cítila dojetí, ale možná to bylo také trochu těmi výpary technického benzinu.

Po bohoslužbě se před kostelem házela rýže a následovalo velké objímání a potřásání rukou. Pak novomanželé za doprovodu bouřlivého potlesku a povzbudivých výkřiků nasedli do sportovního auta ze šedesátých let s otevřenou střechou, bohatě zdobeného květinami, a vyjeli; až se převléknou a odpočinou si, připojí se k oslavě v průběhu odpoledne. Samozřejmě jim nějaký vtipálek připojil za auto provaz s prázdnými plechovkami, které s rachotem poskakovaly na štěrkem vysypané cestě. Ingrid Nyströmová se v lodičkách necítila příjemně, v samotných botách bez podpatku si připadala příliš vysoká, a kromě toho se jí podpatky bořily do hrubého štěrku a odíraly jí kůži. Ingrid Nyströmová si chvíli povídala se svými sousedkami Kasjou a Ingegerd, pokývla na dcery Sophii a Marii, zamávala vnoučatům Marcusovi, Noah, Theji, Jonně a Hampusovi. Později na oslavě na sebe budou mít víc času. Doškobrtala ke své toyotě. V autě si vyzula lodičky a prohlížela si škody, které štěrk napáchal. Pak si nazula hnědé polobotky. Bylo naplánováno, že pozvaní hosté se přesunou na selský dvůr nedaleko Åby. Tam, na pozemku ženichových rodičů, se bude konat svatební hostina. Nyströmová si odřené lodičky zastrčila do kabelky. Na později. Manžel už byl taky hotov. V kostele se převlékl a připadalo jí, že hnědý oblek mu po všech těch letech pořád ještě sluší, i když mu narostlo břicho. Ptáci švitořili. Zakukala kukačka. To je ale nádherný den na svatbu! Svatebčané se dali pomalu do pohybu.

Díky slunečnému počasí bez větru byly stoly umístěny na zahradě pozemku u jezera. Výhled na Helgasjön byl mimořádný: velká stříbrná a modrá hladina se majestátně třpytila v červnovém slunci. Ingrid Nyströmová si nedokázala vybavit, kdy se naposledy účastnila nějaké oslavy v tak nádherném přírodním prostředí. Dlouhé stoly se sněhobílými ubrusy, číšnice v bílých zástěrách obratně roznášely kávu, dorty a dezertní víno. Nechyběly krasopisně napsané jmenovky z ručního papíru, květinové aranžmá a elegantní dekorace na stolech. Kapela z Värnamo v oblecích v lososové barvě hrála vážnou hudbu. První odvážlivci tančili, mladí lidé se slunečními brýlemi, nejspíše přátelé nevěsty a ženicha z města. Svatební hostinu moderovali dva lidé: ženichův kamarád z mládí, podsaditý Švéd ze severu, protože v brožurce bylo na místě číslo 12 uvedeno Arvid Appelgreen; tím druhým byla Anna, nejmladší dcera Ingrid Nyströmové. I když se jí ty vlasy obarvené narůžovo nelíbily, musela uznat, že její devatenáctiletá dcera se úlohy moderátorky zhostila na výbornou. V okamžicích, kdy mírně křečovitý Appelgreen málem pokazil pointu nebo se zarazil, přispěchala Anna na pomoc s nějakou smålandskou slovní hříčkou a sobě vlastním šarmem. Ingrid Nyströmová nemohla jinak – cítila zkrátka jistou mateřskou hrdost. Pak se znovu podívala na místo u stolu s číslem 81. Číslo 81 byla hezká mladá dívka ve vkusných šatech s květinovým vzorem. Podle brožurky sedí pod číslem 81 Madeleine Tedenlidová, budoucí kadeřnice z Växjö, partnerka čísla 24. A přesně to byl jeden z problémů Ingrid Nyströmové. Číslo 24 byla její dcera Anna.

2

Druhý problém, který Nyströmovou trápil už více než dva týdny, byl mnohem závažnější. Na rozdíl od dceřina nedávného coming outu nešlo o věc, se kterou by se mohla v průběhu času nějakým způsobem vyrovnat. Spíš naopak. Bylo potřeba si pospíšit a ona už to odsouvala příliš dlouho. Nemůže s tím však začít, dokud si o tom s Andersem nepromluví. A to byl problém číslo tři. Nevěděla, jak na to. Nedokázala najít ta správná slova. Nedokázala je najít, protože tomu sama nerozuměla. Bylo to něco, co se nedá rozumově uchopit. Něco metafyzického, co by Anders jen tak nepřijal, něco, čemu by se bránil uvěřit, protože by to kolidovalo s jeho světonázorem, ne, s jeho obrazem víry. Připadalo by mu to nesprávné. A právem. To po něm nemůže chtít.

A přesto je to pravda.

3

Nad jezerem se vznášel soumrak. Bylo dávno po půlnoci. Zdálo se, jako by se voda třpytila. Tmavý lesk. Ingrid Nyströmová seděla na lavičce, stranou od svatební hostiny, vedle sebe lodičky a poslední sklenici vína. Kapela teď hrála staré hity, zněli samozřejmě Queen a ABBA, nikdo už dávno nebyl střízlivý, děti spaly v postýlkách, mladí slavili. A pak se vedle ní objevil Anders, přehodil jí sako přes ramena, něžné gesto, napadlo ji, a protože byla ještě pořád cítit benzinem, musela se usmát. Na Andersově pleši se odráželo jasné noční nebe, potil se, to ten tanec a alkohol, má ráda tuhle vůni. Srdce jí zalil pocit tepla a důvěry, který v ní narůstal více než dvacet let.

„Cítím, že mi chceš ještě něco říct.“

Jeho hlas zněl lákavě a málem by to vzdala.

„Možná později,“ špitla a položila mu hlavu na hrudník.

NEDĚLE

1

Ingrid Nyströmová projela v malé toyotě obec Sandsbro, sjela ze silnice číslo 23 na silnici číslo 897 a zamířila na sever směrem do Rottne a Söraby. Po několika kilometrech odbočila doleva na Gamla Rottnevägen, jela po úzké cestě, která vykousávala tunel mezi vysokými jedlemi, až dorazila na stejně úzkou příčnou ulici, jež ji zavedla k Humlehöjden, bývalému statku a nyní penzionu na východním břehu jezera Helgasjön. V tomto místě se hustý les rozestoupil a objevil se výhled na velké jezero, které se tiše vystavovalo paprskům ranního slunce.

Na štěrkovém parkovišti před bývalým venkovským sídlem, které už více než dvě století slouží jako penzion a konferenční centrum, stálo přes třicet aut, mezi nimi čtyři policejní; o jedno se opírali kolegové v uniformách, modrý majáček na střeše blikal pro nic za nic. Rozpoznala nákladní automobil značky Volkswagen patřící útvaru zajišťování stop a Knutssonovo obrovské americké auto s ložnou plochou. Zaparkovala a vystoupila. Bylo krátce po deváté, a slunce už přesto pálilo. Do dubna ležel na jezeře led, celý květen pršelo a teď je najednou léto. Před širokým schodištěm, které vedlo na verandu a ke vchodu do dřevěné budovy natřené na světle modro, stálo mitsubishi kombi s promáčknutými dveřmi u spolujezdce a ulomeným zpětným zrcátkem, o zeď se opíralo červené horské kolo. Takže Anette Hultinová a Hugo Delgado už dorazili také. Vyběhla po schodech, zastrčila si sluneční brýle do vlasů, pokývla policistům v uniformách na verandě a prošla vstupními dveřmi do foyer.

Prázdná recepce přecházela po několika metrech do prostorné jídelny. V místnosti zalité sluncem sedělo u stolu více než padesát lidí, vzrušeně konverzovali, postávali v menších skupinkách nebo se procházeli s naloženými talířky mezi řadami.

Podivné na tom všem kromě dvou postarších číšnic u švédského stolu bylo, že nikdo z přítomných nevypadal normálně. Viděla samé vikingy, rytíře a bosé mnichy v hnědých kutnách. Elfy a skřítky. Hradní dámu s odvážným výstřihem. Trpaslíka. Muže v kožených středověkých košilích. Někdo pil kávu z rohu, sýr se krájel krátkým mečem. Ocitla se na karnevalu. Pak si všimla transparentu na zdi: Jedenáctý ročník historické lukostřelby stálo velkými písmeny runového typu na tmavém plátně. Teprve teď postřehla sportovní luky, které se povalovaly všude kolem. Toulce plné šípů. Kuše vedle obložené mísy. A na zemi jeden mrtvý.

Najednou vedle ní stál Delgado. Vypadal napjatě.

„Je to venku, kousek dál v lese.“

Delgado ji vyvedl přes velkou kuchyň ven. Trávník za usedlostí byl ještě vlhký od rosy a mírně se svažoval až ke břehu jezera. Voda hrála barvami. Od západního břehu vál lehoučký vítr, pohrával si s listovím ovocných stromů. V dálce se plavil historický parník Thor směrem k severní plavební komoře. Zase historie. Už spoustu let vládne ve Švédsku tenhle nostalgický trend, pomyslela si letmo, možná ale i jinde. Je snad přítomnost tak hrozná, že si přejeme žít v jiném čase?

Kousek dál v lese, říkal Delgado. Kráčeli po pěšině, která vedla do hustého jedlového lesa. Vonělo to tady teplou lesní půdou. Delgado dosud mlčel. To ještě nemusí nic znamenat, ale možná taky může. Přesto se nevyptávala, chtěla to nejdřív vidět. Jen nevyvratitelná fakta, žádné interpretace. Málem se zasmála. Nevyvratitelná fakta. Jako by něco takového existovalo.

Chvíli šli po zarostlé pěšině mezi jedlemi, ne dlouho, možná padesát nebo šedesát metrů. Vysoké větve vytvářely hustou střechu nad hlavami. Půda byla vlhká, za několik měsíců tady houfně porostou lišky a pořádné praváky. Konečně se jedle rozestoupily a objevila se oválná mýtina. Tam ji spatřila.

Mrtvolu muže. Opírala se o kmen stromu. Světle šedá kůže nahého těla kontrastovala s tmavým vlhkým dřevem odumřelého kmene. Přistoupila blíž a prohlížela si šípy, které vězely hluboko v těle, tenké, asi metrové kovové šípy, tucet, možná víc. Čtyři z nich vyčnívaly z hlavy, jeden z levého oka, další z úst, jeden z pravé tváře. Poslední pronikl pravým uchem a vyčníval z něj jako bizarní módní doplněk.

Další šípy trčely z ramene, paží a rukou. Jeden z nich pronikl skrz levé koleno. Dřepla si k tělu a prohlížela si rány, pohmožděniny a krevní výrony. Zdeformované tělo, podivně vykroucené svaly. Rozdrcené kosti. Takhle vypadají oběti těžkých dopravních nehod, nabouraní motorkáři. Všimla si tenkých nylonových šňůrek, kterými byla mrtvola přivázána ke kmeni. Ucítila ostrý zápach lidských exkrementů. I když ten muž už nežije, jeho molekuly do nás pronikají, pomyslela si. Něco nám předává. Možná je to příkaz. Nebo je to jen zápach příšerně zřízené oběti vraždy. Na chvíli zavřela oči a zase je otevřela. V uších jí hučelo. Pulzování vlastní krve ve spáncích. Tělo reaguje, blesklo jí hlavou. Reaguje tělo, protože rozum tohle nedokáže pochopit. Přinutila se dýchat klidně, dokud hučení v uších nepřestalo. Teprve teď si všimla dalších lidí, kteří stáli kolem ní. Lars Knutsson, kterému všichni říkají Lasse, Anette Hultinová, Hugo Delgado. A taky Bo Örkenrud, šéf útvaru zajišťování stop. Kamarádka patoložka Ann-Vivika Kimselová. Další muži a ženy ve fialových kombinézách. Polkla, odkašlala si. Přesto měla zastřený hlas, když promluvila.

„Ví se už, kdo to je? Kdo to byl?“

Nevyvratitelná fakta.

Pravé oko mrtvoly, ve kterém nevězel šíp, jako by na ni upřeně hledělo. Mezi stromy prosvítalo jezero. Knutsson vedle ní supěl. Je dýchavičný kvůli nadváze.

„Ne. Zatím nevíme téměř nic. Telefonát přišel před necelou hodinou, kolem osmé. Tohle je v každém ohledu zlý sen. Ten chlap je provrtaný šípy jako cedník,“ hekl Knutsson.

„A v Humlehöjden sedí padesát lukostřelců,“ dodala Hultinová.

„Padesát lukostřelců v historických oblecích,“ zdůraznil Delgado. Myslel to jako vtip, ale nikdo se nezasmál.

„Padesát podezřelých. Absolutní zlý sen. V každém ohledu,“ zopakoval Knutsson. „A to všechno týden před začátkem léta.“

„Kdo ho našel?“ Nyströmová znovu nalezla hlas. Hlas, který včera zpíval na svatbě. Jeden z nejkrásnějších altů na jihu Švédska. Teď má vést vyšetřování. Vyhnula se upřenému pohledu civícího oka. Nylonové šňůrky se zařezávaly hluboko do zbitého těla mrtvoly v šedých, žlutých a modrých barvách.

Hultinová zalistovala v poznámkovém bloku.

„Aaron Wicander. On tady tomu všemu šéfuje. 3D šéf.“

„Jaký 3D šéf?“

2

„3D šéf je zodpovědný za postavení mobilního střeliště ve 3D. Určuje vzdálenosti, hledá cesty lesem, rozestavuje zvířata.“

„Zvířata?“

„Modely zvířat v životní velikosti. Proto se mu taky říká 3D šéf. Jsou z tvrdé pěny. Máme tady jeleny, rysy, krysy, bobry, orly mořské, a dokonce i jednoho losa.“

„A dnes ráno jsme provedli poslední kontrolní obchůzku trasy. Než všechno začne. A pak jsme na to narazili.“

„Kontrolní obchůzku?“

„Ano, s šéfem.“

„V podstatě to funguje jako golf. Počítáte výstřely, které jsou zapotřebí z daného místa odstřelu až k cíli. Kdo má nejmenší počet celkových výstřelů, vyhrává.“

„Tradiční lukostřelba vzrůstá na oblibě. Dnes tady máme i mezinárodní zastoupení z Dánska, Německa, ba i z Itálie.“

„Aha,“ řekla jen Nyströmová. Měla co dělat, aby udržela na uzdě podráždění, které v ní vyvolávalo oblečení tří amatérských sportovců, kteří před ní seděli. Aaron Wicander, předseda spolku Tradiční lukostřelba Växjö, byl podsaditý padesátník, který měl na sobě koženou vestu a stříbřité punčocháče. Stříbrná paruka s dlouhými vlasy a špičaté falešné uši měly představovat elfa z fantasy eposu Pán Prstenů. Legolas s pivním mozolem. Dalšími členy představenstva spolku, který organizoval každoroční historickou lukostřelbu, byli Peter Quist, vousatý čtyřicátník v detailně propracovaném mundúru římského legionáře, a Mona Wedénová, hradní dáma s opulentním výstřihem, ve které Nyströmová po chvíli rozpoznala jednatelku ošetřovatelské služby Veteráni, se kterou měla co do činění před několika měsíci v rámci vyšetřování případu zavražděného chovatele motýlů.

A přitom byla situace opravdu vážná. Za jiných okolností by svědky vyzvala, aby se převlékli, ale teď byla každá minuta drahá. Seděli v místnosti vedle jídelny. Přes zeď k nim pronikaly hlasy zbylých účastníků závodu. Občas byl slyšet smích.

„Poznal někdo z vás toho zavražděného?“

Všichni tři zakroutili hlavou. Nyströmová neměla dojem, že by si oběť nějak detailně prohlíželi, jenže kdo by jim to měl za zlé?

„Předpokládám, že ostatní lučištníci o tom ještě nevědí.“

„Chraň Bůh. To poslední, po čem tady toužíme, je masová panika.“

Pronikavý hlas Mony Wedénové kazil vyznění slov. Obrovská prsa jí samým vzrušením vibrovala pod halenkou z růžového tylu.

„Okamžitě jsme volali na policii,“ dodal Wicander. „Samozřejmě každému došlo, že se tady něco děje. Proto jsme předběžně oznámili, že došlo k nehodě.“

„To jste udělali moc dobře,“ pochválila je Nyströmová.

Elf se krátce pousmál, ale pak se rychle zatvářil zkroušeně.

„Co bude dál?“ zeptal se. „Za půl hodiny má přece začít závod.“

„Když už tady máme mezinárodní lučištníky,“ vypískla Wedénová.

Nyströmová vzdychla.

„Obávám se, že pro vás nemám příznivou zprávu. Zaprvé se zde nachází místo činu, které musíme samozřejmě zatarasit. A zadruhé je tady oběť. Však jste to viděli sami. Šípy a všechno ostatní. A hned vedle právě teď snídá padesát lučištníků. V našich očích je to samozřejmě padesát potenciálních podezřelých, případně svědků. Včetně vás. Takže je mi líto.“

Elf zbledl o poznání víc, zato hradní dámě se do hlavy nahrnula krev.

„Ale…,“ řekla celá rudá v obličeji.

„To přece nemohl být nikdo z nás lučištníků.“

Peter Quist, římský legionář, naklonil tělo v brnění dopředu. V hlase mu znělo imperiální vítězství, rudé štětiny na třásních helmy se mu pohupovaly.

„Jak si tím můžete být tak jistá?“

Nyströmová a ostatní na něj pohlédli.

„Protože šípy, které provrtaly mrtvolu, vůbec nepocházejí z luku. Takovými věcičkami z ušlechtilé oceli bez končíku a směrových kormidel se střílí z harpuny.“

„Prosím?“

„Jen se podívejte.“

Quist si pravou rukou sáhl za levé rameno. Až nyní si Nyströmová všimla, že má na zádech toulec. Vylovil z něj šíp.

„Tohle je typický dřevěný šíp, který se používá při tradiční nebo historické lukostřelbě. Dříve se dříky vyráběly většinou z jasanu, dnes se často používá cedrové nebo taky borové nebo jedlové dřevo. Vidíte ta brčka neboli směrová kormidla? My, zastánci tradice, používáme brčka ze zabarvených krocaních per. V Japonsku jsou také velmistři, kteří používají pravá orlí pera, ale to pak vyjde jeden jediný šíp na několik tisíc korun. A tohle, ten nástavec na konci dříku, se jmenuje končík. Do toho zářezu patří tětiva. Zato šíp s harpunovým hrotem nemá končík ani směrová kormidla. Harpuna funguje většinou na stlačený vzduch. Šípy, kterými je provrtáno tělo toho mrtvého muže, jsou šípy z harpuny.“

„Vrah vylézající z vody!“ vykřikla Wedénová. „Jak v tom filmu s těmi grachty(1). Fantom Amsterdamu!“

Nyströmová na ni přísně pohlédla. Ta ženská vypadá, jako by si chtěla samým nadšením zatleskat. Z mezery mezi prsy jí vyklouzl přívěsek na řetízku s jemnými očky. Zlatý Amor s lukem a šípy.

3

„Když má pravdu, tak má pravdu,“ zamumlal Bo Örkenrud. V kombinéze se viditelně potil, umělá hmota se mu lepila na kůži a na loktech už byla průsvitná. I když ho před přímým slunečním zářením chránily vysoké jedle, v lese už se oteplilo. Mezi stromy prosvítala vodní hladina. Kolem s rachotem projel motorový člun.

„Jsou to jednoznačně šípy z harpuny. Žádná brčka, žádný končík.“

„Znamená to, že někdo střílel pod vodou?“

„Ne nutně. Harpuna funguje stejně dobře pod vodou i na souši. I když s takovými šípy bez brček se nedá zacílit stejně přesně jako v případě sportovního luku, alespoň na dlouhé vzdálenosti. Ale kdo říká, že stál pachatel daleko od oběti? Umím si klidně představit, že s trochou cviku se dá harpuna použít jako vražedná zbraň. Přesto bych žádného z přítomných lučištníků nevyloučil jako pachatele.“

„Ne, to samozřejmě ne. Ale i tak je to velmi zvláštní. Na setkání historických lučištníků je zastřelen muž šípy z harpuny. Někdo ho nahého přiváže ke stromu a pak na něj střílí. Pěkně šíp za šípem.“

„Nemuselo to tak ale nutně být. I když musíme nejprve pečlivě vyhodnotit všechny důkazy. Nemyslím si, že zemřel tady. Na zemi jsme nenašli téměř žádnou krev, neobjevili jsme žádné stopy po zápasu. Na těle měl nalepené listy z břízy a jehličí z borovic, a přitom tady všude rostou jen jedle. Domnívám se, že sem byl přenesen až po zabití.“

„Zatraceně, Bo, co to má znamenat?“

Vysoký muž pokrčil rameny a otřel si pot z čela.

„Nemám nejmenší tušení.“

Soudní lékařka Ann-Vivika Kimselová se otočila směrem k nim. Obličej měla odkrvený a v hlase nebylo ani památky po bujaré veselosti, které si na kamarádce Nyströmová odjakživa vážila.

„Souhlasím s Boem. Oběť před smrtí ztratila obrovské množství krve, ale po té tady není ani památky. Kromě toho má více než deset zlomených kostí. V poloze, ve které stojí, by k takovému týrání nemohlo dojít. Proto také vycházím z toho, že toto není místo činu. Byl sem přenesen. Nebo spíš vystaven.“

„Jak dlouho už je mrtvý?“

„Několik hodin. Od časného rána. Později budu vědět víc.“

„Ještě pořád neznáme jeho identitu?“

Delgado zakroutil hlavou.

„Ani náznak. Nenašli jsme v okolí nic, co by mohlo patřit k mrtvole. Žádný oděv. Žádné stopy po dovlečení. A přitom je to vysoký zdatný muž.“

Nyströmová se kousla do rtu.

„Musíme zjistit, kdo to je. Co nejrychleji. Pak bude na řadě ostatní.“

4

Trvalo několik hodin, než bylo ukončeno prozkoumávání místa činu. Nálada mezi účastníky turnaje mezitím klesla na bod mrazu. Byli informováni o tom, co se stalo, a o zrušení akce. Všichni přítomní odevzdali osobní údaje, které byly porovnány s daty na přihlašovacích formulářích. Policisté se dotazovali účastníků ve skupinkách po dvou nebo po třech. Dobrá třetina lučištníků přijela do Humlehöjden už včera a přenocovala na statku. Nikdo si v noci nebo brzy ráno nevšiml ničeho podezřelého. Většina z nich přijela teprve na společnou snídani. Až na jednu ženu z Karlskrona, která musela účast zrušit kvůli akutní trombóze, nechyběl jediný z přihlášených. Nyströmová vnímala jejich neklid a zmatek; jen několik z nich se netajilo zvědavostí. Jedna z víl začala brečet, Robin Hood se hystericky rozesmál. I když se tomu Nyströmová bránila, neviděla jinou možnost než ukázat lučištníkům fotografii zavražděného muže. Domnívala se, že to nemůže být náhoda, že někdo takhle příšerně zřízenou mrtvolu naaranžoval zrovna v blízkosti turnaje v lukostřelbě. Vyvodila z toho závěr, že neznámá oběť musí být v nějakém vztahu s jedním z účastníků; někdo zavražděného musí znát. Protože jaký by to jinak mělo smysl? Samozřejmě jí bylo jasné, že toho chce po lučištnících opravdu hodně. Fotografie, kterou Delgado pořídil pomocí svého chytrého telefonu, byla hrozivá: zmučené tělo, opuchlý rozdrcený obličej.

Bohužel neměla na výběr. Než by sehnali nějakého kreslíře a než by sem přijel, to by jistou dobu trvalo. Tolik času k dispozici nemají. I když ani v nejmenším netušila, jakým směrem se má vyšetřování vydat, něco jí říkalo, že musí jednat plynule. Nijak překotně, ale rychle a rozhodně. Prostě něco dělat.

Lidé, kterým fotografii ukázala, reagovali naprosto rozdílně, ale přesto měly všechny reakce něco společného: intuitivní nesouhlas s tím, co na fotografii viděli, se silou nelidskosti, která téměř rozbila displej Delgadova mobilu.

Nyströmová v jejich tvářích viděla zděšení, strach, zmatek, šok. Jeden muž začal nadávat, jiný zasténal. Jedna žena se kousla do ruky. Většina z nich se co nejrychleji odvrátila. Jeden z mužů byl převlečený za mnicha. Když viděl fotografii, pokřižoval se. Rychle a hlasitě se modlil, ale Nyströmová nerozuměla ani slovo. Ten muž mluvil italsky. Hlas mu přeskakoval. Znovu se pokřižoval, pak podruhé, potřetí, políbil kříž, který mu visel na krku, a pak s napřaženou rukou ukázal na fotografii. Lámanou angličtinou vykřikl: „It’s him!“

„Kdo?“

Šťouchla do Delgada.

„Who? Who is he?“ Delgadův hlas se rozléhal po velké kuchyni, kterou narychlo proměnili ve výslechovou místnost.

Mnich vytřeštil oči.

„It’s Saint Sebastian. The holy martyr!“

„Co říkal?“

Nyströmová zatahala Delgada za rukáv.

„Tvrdí, že je to svatý Šebestián, mučedník.“

Delgado pokrčil rameny.

Všichni na sebe pohlédli.

„A co to znamená?“ zeptala se Hultinová.

„Nemám tušení,“ odpověděl Delgado.

„Ukončíme to tady,“ rozhodla Nyströmová. „Sežeňte tlumočníka. A ještě něco, Anette: chci tady Stinu Forssovou. Bleskově.“

„Ale… ona je přece…“

„Krucinál, Anette. Buď tak hodná a sežeň ji, a to co nejrychleji.“

Hultinová a Delgado na ni upřeně hleděli. Nyströmová rychle dýchala. A nadávala. Pokud si dobře pamatuje, tohle se jí ještě nikdy ve službě nestalo. Jsi vážně šéfová na dvě věci, říkala si v duchu. Pak se kousla do rtu a napustila si v umyvadle sklenici studené vody.

5

Stina Forssová se probrala z téměř bezesného spánku. Vybavovala si jenom obrysy geometrických útvarů, trojúhelníky to byly, stín trojúhelníku, možná pravoúhlý trojúhelník, možná taky jeden půlkruh. Pak otevřela oči. Spatřila příšerně chlupatá mužská záda. Ucítila alkohol. A taky ryby. Pak jí to došlo: záda přece nepáchnou alkoholem ani rybami, takže to, co cítí, je její vlastní dech, vodka a sledi v hojném množství. Okamžitě se jí udělalo špatně. Otočila se. Další záda. Drobnější než ta na druhé straně, světlejší pleť a bez chlupů, ale byla to mužská záda, a to bez debat. Víc ryb, ještě víc vodky. Žaludek se jí nebezpečně zvedl. Teď ale rychle. Nějak se jí podařilo vyhrabat z postele, strhla ze sebe prostěradlo, zakopla, zvedla se, tři dlouhé kroky, další místnost, koutkem očí sledovala: sedačka s dalším nahým spícím mužem, tentokrát i s obličejem, žádný muž, ale spíš mladíček, možná šestnáct sedmnáct, co má tohle všechno znamenat?

Snad s nimi…

S oběma? Nebo dokonce se všemi třemi?

To je fuk, vyřeší se to potom.

Vyběhla z chaty, vlevo latrína, vpravo můstek, zamířila k můstku a konečně se vyzvracela. Když byla hotová a žaludek a voda pod ní se konečně uklidnily, spatřila vlastní odraz na lesknoucí se hladině jezera. Řasenku měla rozmazanou a na pravém prsu něco bylo, asi cucflek. Jinak vypadala docela čile. Pak odraz na hladině roztříštilo hejno okounů. Na břehu zakejhala kačena, mohla to být potápka roháč. Co ona ví o vodních ptácích? V dálce se plavil staromódní parník Thor. Zahoukal. Pak se jeho obrysy rozmazaly v protisvětle. Geometrie, která zmizela. Téměř jako v jejím snu.

Když byla opět v chatě, postavila vodu na kávu. Na kuchyňském stole se povalovaly plechovky od piva a prázdné láhve z bílého skla, otevřené rybí konzervy a mastné talíře, kapesní zrcátko a přepůlená slámka. Když začala konvice pískat, tělo na sedačce se pohnulo a napřímilo se. Dlouhé světlé vlasy dopadaly na hezký obličejík. Erik, pokud si správně vzpomíná. Takže ten v posteli musí být Claas. Ale možná to bude obráceně. Oleg ty dva sebral na jednom dálničním odpočívadle. Mladí Dánové byli na cestě na rockový festival. Oleg, to byla chlupatá záda. Včera přijel z Berlína, aby spolu oslavili její třicáté čtvrté narozeniny. Oleg byl dobrý kamarád, rodilý Rus. A povoláním saunový mistr. Proto si pronajala chatu u jezera Helgasjön. Potit se a chlastat, skandinávštěji se narozeniny snad slavit nedají, myslela si. Když už je tady, v té podivné krajině dětství, která umí být tak rozlehlá, a přesto tak těsná, že se až příliš často nemůže nadechnout. Už jsou to čtyři měsíce, co se vzdala života v Berlíně, aby se mohla vrátit do Švédska, do země svého otce. Do venkovského, provinčního Smålandu. Nechala tam kariéru u berlínské kriminálky a vztah, který byl příliš těžký na to, aby mohl fungovat. Výměnou za blízkost a neméně těžký vztah s nemocným otcem. A za roční praktikum u švédské policie, během něhož musí dvakrát týdně dřepět ve školní lavici, u švédské policie, která ji před několika týdny pokárala kvůli disciplinárním problémům a za trest přeložila k obyčejné dopravní policii. Práce pro začátečníky: celé měsíce fotit auta, sepisovat nehody, nechávat řidiče náklaďáků dýchnout. Situace byla naprosto směšná.

Alespoň už je po nekonečné zimě a deštivém jaru konečně léto. Sestřenice Maj měla pravdu, Švédsko je v létě jiná země. Během několika týdnů veškerá šeď doslova explodovala. V jezeře se odrážela modrá obloha, horizont byl jako opasek z bujné zeleně. Otevřenými dveřmi do chaty proudilo teplé světlo a lehalo si na zem a kolem jejích nahých nohou. Ještě pořád se neoblékla. Tak nějak jí to nepřipadalo nutné. Bylo to nejspíš látkami, které měla ještě pořád v krevním oběhu, protože je játra ještě neodbourala. V každém případě to Erik nebo Claas viděl stejně. Mlčky pili nazí čerstvou kávu. Konečně si odkašlal. Jeho dánština zněla hrdelně.

„My jsme spolu včera…?“

V tom okamžiku jí zazvonil mobilní telefon. Vibroval mezi prázdnými rybími konzervami.

Přijala hovor. Mužova otázka zůstala viset ve vzduchu. Stejně by na ni neznala odpověď.

6

Vyšlo najevo, že mnich je skutečně mnich. Bratr Ignatio z benediktinského kláštera v Lombardii, čímž se stal sportovním fanouškem z prokazatelně nejvzdálenějšího místa a současně byl jediným z historických lukostřelců, který nebyl přestrojen a mohl se svému nezvyklému hobby věnovat ve všedním oblečení, možná kromě neonově žlutých tenisek značky Reebok. Ingrid Nyströmová si totiž nedokázala představit, že by si je v San Benedetto di Polirone každý den obouval na ranní pobožnost. V podstatě však byla v takovém rozpoložení, že už jí podivné nepřipadalo vůbec nic. Společně s Hugem Delgadem a mladým Italem seděla v místnosti vedle jídelny, kterou proměnili v provizorní výslechovou místnost. Po bezvýsledném pokusu o identifikaci oběti na základě fotografie bylo účastníkům turnaje, z nichž většina se mezitím převlékla, nařízeno, aby se shromáždili v jídelně, kde se podával oběd a kde se o rozčílené a zničené lidi staral lékař a psycholožka. Nikdo z přítomných zavražděného neznal. V ruce měli jen bratra Ignatia a jeho reakci – nebo jak nazvat to, co se předtím stalo. Přinejmenším vyšlo brzy najevo, že během rozhovoru s ním nepotřebují tlumočníka, protože mluví i přes silný přízvuk slušně anglicky, takže to jí ani Delgadovi nedělalo problém. Muž rozhodně nepůsobil pomateným či nadšeným dojmem, ale u těchhle náboženských horlivců jeden nikdy neví, blesklo hlavou Nyströmové. Jako Švédka je samozřejmě protestantského vyznání, a k tomu provdaná za luteránského pastora, takže jí všechno katolické připadalo zpočátku naprosto cizí, možná dokonce trochu podezřelé.

Ignatio budil dojem mladého vážného muže, jehož hnědé oči prozrazovaly úlek, nebo spíše rozčílení či vzrušení, které do něj vjelo při pohledu na fotografii zohaveného těla. Delgadovi se snažil vysvětlit následující: ten mrtvý je v jeho očích svatý Šebestián. Svatý muž. Mučedník. Patron obchodníků s kovovým zbožím, lesních dělníků, kameníků a hrobníků. A jestli to skutečně nebyl on, tak vypadal stejně jako svatý Šebestián. A proč by někdo vypadal jako svatý, když ne proto, že tím chce Bůh dát lidem znamení?

„Znamení?“ divila se Nyströmová.

Ignatio přikývl.

„Znamení čeho?“

Ulpěl na ní svýma dobrotivýma hnědýma očima.

„I don’t know. You’re the police, aren’t you?“

Na to můžeš vzít jed, pomyslela si. Odpověděla mu anglicky: „Děkujeme, že jste nám pomohl, teď můžete jít. Leda by se chtěl můj kolega ještě na něco zeptat.“

Pohlédla na Delgada, ale ten nereagoval. Místo toho táhl ukazovákem po displeji svého mobilního telefonu sem a tam, byla to jedna z těch věcí bez klávesnice, jakou má i Anders.

„Tady to mám,“ řekl.

Podával jí mobilní telefon. Na displeji obraz z internetu. Olejomalba. A opravdu: Svatý Šebestián, mučedník. Autor Andrea Mantegna(2), 1456–1459, jak prozrazoval popisek pod obrazem. Muž přivázaný ke sloupu a provrtaný šípy.

Do nebe volající žal.

Muka.

Pohlédla na Ignatia. Také on obraz viděl a prudce kýval hlavou. Podívala se na Delgada. Ten už si zase hrál se svým chytrým telefonem.

„Páni,“ hlesl po chvíli.

„Co je?“

„To je zvláštní, co se tady píše, Ingrid.“

„A co?“

Kůže se jí napínala. Delgado si odkašlal, jako by měl něco v krku.

„Takže podle legendy byl Šebestián křesťanský mučedník z třináctého století. Důstojník pretoriánské gardy na císařském dvoře, který se otevřeně hlásil ke křesťanství. Proto ho císař Dioklecián odsoudil k smrti. Svlékli ho, přivázali ke sloupu a numidští lučištníci jej probodali šípy. Jenže Šebestián přežil, načež byl zbičován a k smrti utlučen kyji. Jeho tělo bylo vhozeno do městské stoky. Potud Wikipedie.“

Šípy.

Zmučené tělo poseté krevními výrony.

Silný zápach exkrementů.

„Dobrotivý Bože,“ zašeptala.

7

Lars Knutsson usrkával kávu ze šálku, který stál před ním. Byla vlažná a hořká, i když to vnímal jen okrajově. Duše mu samým rozčílením hrozila vyskočit z těla, což pro něj byl výjimečný emocionální stav, a přesto raději zůstávala ve velkém, korpulentním těle tohoto rozvážného muže s vousem. Knutsson si připadal jako v nějakém zlém snu, ze kterého se nemůže probudit. Venku v lese je ke stromu přivázáno rozdrcené a zmučené tělo a tady, v Humlehöjden, se místnostmi míhají podivné postavy s luky a šípy sem a tam. Tísnivá, neskutečná atmosféra mu připomínala traumatické scenerie malíře Hieronyma Bosche, které si před spoustou let musel prohlédnout na výstavě během dovolené v Rotterdamu, protože jeho kulturně přehorlivá žena Lisa ho tam zkrátka přivlekla, a nepotřeboval příliš bujnou fantazii k tomu, aby si představil, jak zdeformované zvířecí postavy, které vylézají z předimenzovaných skořápek a jsou ozbrojeny těmi nejdobrodružnějšími mučicími nástroji, doplňují tuhle scénu jako vystřiženou ze zlého snu. Samozřejmě to byl nesmysl. Tohle tady byla realita. Ale bylo lákavé vzpomínat na vlastní, osamostatňující se myšlenky, protože přece jenom skrývaly vágní možnost, že se mu to všechno možná přece jenom zdá a že se za chvíli probudí, aby mohl začít den vydatnou snídaní a dobrou kávou a potom se doma pustit do opravy můstku, což si vlastně naplánoval na tenhle víkend, který by měl být nejkrásnějším a nejslunečnějším víkendem roku. Z myšlenek ho vytrhlo vyzvánění mobilního telefonu. Káva mu vyšplouchla na kalhoty. Zaklel a přijal hovor. Na lince byl Olsson z centrály.

„Kajakáři našli mrtvého psa. Na Musönu.“

„Zatraceně, Stigu, a proto mi voláš? Jestli se vám to ještě nedoneslo, tak ti to řeknu: máme tady vraždu jako z hororu, k tomu padesát praštěných lučištníků a jednoho mnicha, který trpí vidinami. A ty mi tady vykládáš o chcíplém čoklovi?“

„Kolegové z oddělení ochrany vod tvrdí, že ta zdechlina je plná šípů. A kolem se povaluje spousta oblečení. Kromě toho je prý všechno od krve.“

8

Když Stinu Forssovou napadlo, že vlastně ještě pořád není dost střízlivá, aby mohla jet autem, byla už kousek před Humlehöjden. Po úzké cestě projela mezi vysokými jedlemi poslední zatáčkou a pak už bylo vidět táhlý příjezd k penzionu. Zrovna v okamžiku, kdy odbočovala na parkoviště, vyjelo proti ní volvo s modrým majáčkem a houkačkou. Než kombi vysokou rychlostí zmizelo mezi tmavými stromy, stačila si všimnout Huga Delgada a vedle něj Larse Knutssona. Forssová zaparkovala své polo a vystoupila. Stavila se sice domů, osprchovala se a vyčistila si zuby, a přesto byla silně cítit alkoholem. Na podlaze na chodbě ležela pošta, většinou reklamní letáky, ale pak objevila dopis ve tmavohnědé obálce. Na chvíli se zarazila a ucítila píchnutí. Na celém světě je jenom jeden jediný člověk, kterého zná a který používá tyhle extravagantní obálky. Teď ne, pomyslela si rozhodně. Později. A pak vyběhla z domu. Demonstrativně neměla uniformu, ale tričko, obyčejnou riflovou sukni a sandále na klínku. Měla jen velmi vágní představu o tom, co na ni čeká. Anette Hultinová mluvila v telefonu velmi stručně, a kromě toho bylo špatné spojení a neustále je to přerušovalo. Vyrozuměla alespoň tolik, že jde o vraždu a že Ingrid Nyströmová potřebuje její pomoc. Nemohla si pomoct, cítila zkrátka zadostiučinění. Šéfová ji posadila na trestnou lavici a nechává ji tam smažit už třetí měsíc. Tady se tomu říká základní služba. Tři dny v týdnu jezdit jako policejní hlídka a objasňovat krádeže v obchodech, dva dny v týdnu dřepět společně s mladými čekateli v lavici na policejní akademii, s dvacátníky, kterým je o víc než deset let méně. A ani koncem léta se na tom nic nezmění, vysvětlovala jí důrazně Nyströmová. Jako trest za to, že během vyšetřování jedné vraždy, v zimě, krátce po příjezdu z Berlína, porušila více než tucet služebních předpisů, obstarala si nelegální zbraň a použila ji. Jistě, nebyly to zrovna maličkosti. Ale na druhou stranu svým ne zcela předpisovým jednáním výrazně přispěla k vyřešení komplikovaného případu a zachránila život jedné podezřelé, která se chystala spáchat sebevraždu. Takže tak špatná policistka zase být nemůže. A to má za to všechno? Tohle je poděkování? Že s ní zacházejí jak s malým děckem? Situace byla k pláči. Tedy alespoň do dnešního dne. Zdá se, že ji zase potřebují. Jak to tak vypadá, dostane ke svým třicátým čtvrtým narozeninám nějakou mrtvolku.

Před hostincem, ze kterého vycházela změť hlasů a vůně jídla, potkala mladého kolegu v uniformě, kterého znala z policejních hlídek. Ukázal jí cestu k místu v pásu lesa na břehu jezera, kde bylo nalezeno mrtvé tělo.

Zajištění místa nálezu těla už očividně pokročilo: místo pod jedlemi bylo ohraničeno modro-bílou páskou a z Örkenrudova útvaru zajišťování stop zahlédla Forssová mezi stromy pouze dvě ženy ve fialových plastikových kombinézách. Jedna klečela na čtyřech a stříkala přitom na lesní půdu nějakou tekutinu z nádobky pod tlakem, druhá držela v rukou fotoaparát s nápadně velkým objektivem a neustále poklekávala a zase vstávala, aby našla příznivé místo na pořizování snímků. Cvakání výkonného blesku se ozývalo mezi jedlemi, ohraničovací páska bzučela ve větru, který foukal od jezera. Obě ženy pracovaly v nejvzdálenějších sektorech vytyčené oblasti.

Forssová byla ráda, že má místo nálezu téměř sama pro sebe. To, že mají Nyströmová, Hultinová, Örkenrud a zbytek přestávku nebo jednají. Že nikdo nenarušuje pozorování. Žádná prehistorie, žádné názory, žádné interpretace. Pokývla kolegyním z útvaru zajišťování stop, pak se sklonila ke kufru soudního lékaře, který tady stál, a vytáhla si povinné návleky a rukavice. Cítit latex s pudrem na kůži jí bylo příjemné a důvěrně známé. Na chvíli zavřela oči. Znovu zaslechla cvakání blesku. Vzduch voněl jedlovým lesem a jezerem. A pak ucítila ještě něco jiného. Otevřela oči. Deset metrů od ní se nacházelo centrum ohraničené oblasti. Protáhla se pod páskou a blížila se k nehybnému tělu, které bylo přivázáno k odumřelému jedlovému kmeni. Zastavila se tři kroky před mrtvolou. Teď věděla, co cítila před chvílí: exkrementy a krev. Viděla bílou, modrou a žlutou kůži. Napuchlé překroucené části těla. Chybějící oko. Zbloudilého roháče, který lozil zdánlivě zmateně po břiše mrtvoly pořád dokola. Šípy. Neonově žlutý vlasec, který se zařezával hluboko do kůže.

Udělala několik kroků zpět. Ve spáncích jí bušilo. Co je zásadní? zeptala se v duchu. Co je podstatou téhle smrti v lese? Poodešla ještě o krok. Pak ji něco napadlo. Základní forenzní vědomost, nejjednodušší balistika: je-li na místě činu nalezen střelný kanál, díra v pevném materiálu, kterou zanechal projektil při nárazu, lze směr střelby určit zcela jednoduše tím, že do místa střelby zasuneme tenký klacek. Směr klacku je totožný se směrem střely. Tady však klacky nejsou zapotřebí. Ty už tady jsou. Šípy v těle oběti ukazovaly směry, ze kterých se střílelo. Forssová si to vyzkoušela. Postavila se do pomyslného prodloužení šípu, který trčel z těla co nejvíce zleva. Špičkou boty si udělala značku do měkké lesní půdy. Pak si stoupla do prodlouženého směru dalšího šípu a udělala opět značku. Celkem třináctkrát zavrtala botu do země. Potom si prohlížela stopy, které zanechala v zemi. Pachatel se pohyboval v půlkruhu kolem oběti a střílel. Všechny šípy musely vycházet přibližně z výšky očí, pokud předpokládáme, že se oběť nacházela ve vzpřímené poloze a pachatel byl stejně vysoký jako jeho oběť: šípy v mužově hlavě odstávaly téměř vodorovně, zatímco spodní šípy ke konci poukazovaly na stoupající úhel výstřelu. Střelec krouží kolem cíle, přemýšlela Forssová. Trpělivě vystřílí třináct šípů, pěkně jeden po druhém. Nebo to bylo třináct střelců? Nepravděpodobné, napadlo ji. S takovými věcmi se člověk setká jen v románech od Agathy Christie. Tohle je něco jiného. Mučedník, pomyslela si. Toho muže umučili k smrti.

„Zavražděn byl jinde. Sem byl jen přivezen.“

Forssová se otočila. Po pěšině se k ní blížila Nyströmová a patoložka Kimselová a za nimi kráčeli dva muži s kovovou truhlou na ramenou. Pak přišel taky Örkenrud a několik lidí ve fialových kombinézách.

„Ahoj Stino, díky, žes přišla.“

Forssová váhavě potřásla rukou, kterou jí Nyströmová podávala.

„Potřebovali bychom tvé zkušenosti. Byla bych ráda, kdybys byla u případu.“

Rysy v obličeji vrchní komisařky byly napjaté, na tváři jí praskla žilka. V očích se jí zračila naléhavost. Ale možná si to Forssová jen namlouvala.

„Dobře,“ řekla a poškrábala se na uchu. „Co všechno zatím víme?“

9

Delgado s Knutssonem uháněli po silnici číslo 23 přes Sandsbro, zabočili na Björnavägen, rychlostí blesku profičeli zónou v Evedalu, kde platí omezení rychlosti na třicet kilometrů v hodině, a na návrší Lilla Smäcken málem přejeli slepici, která se podle všeho vůbec nezajímala ani o modrý majáček, ani o houkačku policejního vozu. Přejeli malý most směrem na Hissö a za několik minut dorazili k severnímu cípu ostrova. Na místě už na ně čekal Bengt Borg, kolega z oddělení ochrany vod.

„Myslím, že bude praktické, když se mnou nasednete do člunu.“

„A proč? Je snad něco s přívozem?“ divil se Delgado. Jeho výhrady vůči všem druhům vodních sportů, či dokonce ke koupání byly známy po celém prezidiu.

„No, obávám se, že v tom vězí jen část problému,“ vysvětloval Borg.

Po chvíli pochopili, co tím Borg myslel. Stáli u můstku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jako zvěř.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.