Neil Cross

POSEDLOST

Originální název Luther: The Calling

Vydáno u Simon & Schuster UK Ltd, Londýn 2011

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2011 by Neil Cross

All rights reserved.

Translation © Martina Knápková, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN ePUB 978-80-243-6859-7

ISBN Mobi 978-80-243-6860-3

Tato kniha je věnována památce

Gwen Kooznetzoffové.

1. KAPITOLA

John Luther, mohutný muž s mohutným krokem, kráčí přes nemocniční parkoviště lesknoucí se nočním deštěm. Vejde automatickými dveřmi na Pohotovost, přistoupí k recepci a ukáže filipínské příjmové sestře odznak.

„Hledám pana Iana Reeda.“

„To je ten policista?“ Sestra mrkne na monitor. „Kóje číslo osmnáct. Úplně na konci.“

Luther prochází čekárnou, proplétá se mezi sestrami v gumových pantoflích. Nevšímá si sténání opilců, zmlácených ženštin, sebepoškozovačů a feťáků.

Odhrne těžký závěs kóje číslo 18 a spatří Iana Reeda, jak sedí bez kravaty na kraji postele.

Reed je štíhlý a blonďatý a od přírody napjatý. Na bílé košili se mu skví fleky zaschlé krve. Kolem krku má měkký chirurgický límec.

„No potěš,“ ucedí Luther a zatáhne za sebou závěs.

„No jo. Ale vypadá to horší, než to je.“

Reed má několik stehů ve vlasech, zpřetrhané vazy, zhmožděná žebra. A taky pohmožděné ledviny – pár týdnů bude čůrat krev.

Luther si k posteli přistaví umělohmotnou židličku. „Co ten krk?“

„Taky pohmožděný. Nasadili mi kravatu. Vytáhli mě z auta.“

„Kdo?“

„Lee Kidman. A Barry Tonga.“

Luther Leeho Kidmana zná, je to kulturista, vyhazovač, vymahač dluhů. Taky občas točí porno. To druhé jméno mu nic neříká.

„Barry Tonga,“ zopakuje Reed. „Jeden chlápek ze Samoy. Oholená hlava, celej potetovanej. Korbič jaksepatří. Občas zápasí v kleci.“

Luther ztiší hlas. „A proč ti to udělali?“

„Znáš Juliana Crouche? Je to developer. Kdysi vlastnil pár nočních klubů – House of Vinyl, Betamax, Intersect. A taky nahrávací studio v Camdenu. Ale v poslední době se mu moc nedaří.“

„A komu ano?“

Reed vysvětluje, že Crouch vlastní polovinu řadové zástavby v Shoreditchi, šest domků. Má na ně kupce, jakéhosi Rusáka, který je chce přestavět na tělocvičnu, ještě než začne olympiáda.

Crouch splácí obrovské dluhy. A navíc se rozvádí. Toho kupce potřebuje, jenže jenom pět z těch šesti domků je volných.

„A kdo bydlí v domku číslo šest?“ zajímá se Luther.

„Chlapík jménem Bill Tanner. Bejvalej námořník.“

Luther zaúpí, protože Reed má pro vysloužilé vojáky slabost. V minulosti už ho to dostalo do problémů.

„No a?“ zeptá se Luther. „Ten Crouch se ho snaží vyštvat?“

„Přesně tak.“

„A proč se zkrátka neodstěhuje?“

„Protože je to jeho domov, kámo. Bydlí tam od roku 1972. V tom domě umřela jeho žena, do prdele.“

Luther zvedne dlaně. No dobře, dobře.

Reed mu nastíní Crouchovy zastrašovací metody – výhrůžné telefonáty, výrostci v mikinách s kapucí, kteří staříkovi do bytu strkají schránkou psí hovna a rozbíjí mu okna. Vloupají se dovnitř a pomalují mu stěny v obýváku graffiti.

„Zavolal na policii?“

„S Billem Tannerem se to má tak,“ pokračuje Reed. „Ten
starej parchant má kuráž. Má pro strach uděláno.“ U Reeda je to ta největší pochvala. „Ty grázly si vyfotí a fotky odevzdá na policii. Je podělanej strachy – přece jenom je to starej děda, co bydlí sám a každou noc zažívá teror. Policajti udělaj výjezd a výrostky seberou. O Crouchovi nepadne ani zmínka. A ty syčáci jsou venku dřív, než vyjde slunko. Druhej den, nebo možná až ten další dorazí návštěva se vším všudy. Dva bouchači.“

„Takže Kidman a Tonga?“

Reed přikývne.

Luther si založí paže a zadívá se na stropní zářivku, která je zevnitř posetá vysušenými mušími mrtvolkami. „No a co jsi podnikl?“

„Co myslíš? Zašel jsem za Crouchem. Řekl jsem mu, ať nechá Billa Tannera na pokoji.“

Luther zavře oči.

„Nech toho,“ zavrčí Reed. „Tváříš se, jako bys to nikdy neudělal.“

Luther rezignovaně pokrčí rameny. „Kdy to bylo?“

„Pár dní zpátky. No a dneska se vracím domů, zrovna se chystám zaparkovat, když vtom do mě zezadu vrazí jakýsi Mondeo. Než jsem se stihl vzpamatovat, vyskočili dva chlápci, oběhli auto, vytáhli mě ven a důkladně mě zkopali.“

Luther se zadívá na chirurgický límec. „A říkáš, že se to stalo u tebe? Přímo u tvýho bytu?“

„Na mým vlastním prahu.“

„A seš si jistej, že to byli Kidman a Tonga?“

„Vím, že to byl Tonga, protože je to ten největší parchant, jakýho jsem kdy viděl. A navíc jsem si všiml jeho tetování. A Kidmana jsem taky poznal, protože toho zkrátka znám. Už jsme spolu měli nějaký vyřizování.“

„Jaký vyřizování?“

„Prostě se pohybuje v tomhle světě. Ve světě na hraně zákona.“

„Budeš to hlásit?“

„Kdepak.“

„Proč ne?“

„Nemůžu nijak dokázat, že to byli ti dva. A i kdyby – k čemu by to bylo? Crouch by si našel nějaký jiný čuráky, co by na Billa Tannera přitlačili. Bill se nepřestěhuje. Nakonec ho stejně zabijou. Dostane infarkt. Nebo ho klepne. Nebo něco jinýho. Chudák děda.“

„Ale přece se to dá vyřešit i líp,“ namítne Luther.

„Ten děda bojoval za svou vlast.“ Reed střídavě zatíná zuby. „Účastnil se vylodění v Normandii. Je mu pětaosmdesát, kurvadrát, snažil se chovat podle svýho nejlepšího svědomí a jeho vlast ho nechala ve štychu.“

„No dobře, dobře, jen klid,“ mírní ho Luther. „Co chceš ode mě?“

„Stačí, když se za ním zastavíš. Zkontroluj, jestli je v pohodě. Dones mu mlíko a chleba. Pár plechovek psího žrádla. Ale žádný levný sračky. Kousky masa v rosolu. Na svýho psa nedá dopustit.“

„Čím to, že všichni důchodci by radši umrzli, než aby svejm mazlíčkům naservírovali levný žrádlo?“ podiví se Luther.

Reed by pokrčil rameny, kdyby mohl.

Vrah kráčí prázdnými nočními ulicemi: širokými třídami lemovanými platany, viktoriánskou řadovou zástavbou, betonovými budovami místních úřadů, pásy obchůdků s potemnělými výlohami. Kamenné kostely zdobí vybledlé, zoufale rozjásané transparenty: Život je pomíjivý. Modlitba je vaše spása!

Vrah je podsaditý a svalnatý. Krátké vlasy s úhlednou pěšinkou. Tmavý dvouřadý kabát. Džíny. Batůžek na notebook.

Notebook v něm však chybí.

Na Clayhill Street se malý Smart snaží zacouvat na nevelké parkovací místo. Řidička, mladá Asiatka, vystoupí, spěchá ke dveřím svého domu a k boku si tiskne kabelku. Podívá se na procházejícího vraha, ale nevidí ho.

Vrah pokračuje dál. Zahne na Bridgeman Road a uvědomuje si závažnost té chvíle.

Kráčí po chodníku, popraskaném mrazem, až stane před domem číslo 23.

Za rezavou brankou a přerostlým živým plotem stojí pěkný viktoriánský dům s dřevěnými okny po obou stranách dveří.

Vrah otevře branku. Zavrže, ale jemu to nevadí – musí vrzat v jednom kuse.

Stojí na zahrádce před domem, malém vydlážděném prostoru zastíněném vysokým živým plotem. V jednom rohu stojí zelená popelnice s kolečky.

Drží se ve stínu domu. Dýchá na něj kostelní atmosférou a skrývá v sobě příslib budoucnosti.

Vrah si představuje, že stojí pod velkým železničním mostem a nad hlavou mu burácí lokomotiva oplývající strašlivou silou. Přesně to teď cítí ve svém nitru – burácení, rachot a dunění mohutného stroje.

Natáhne si gumové rukavice, které měl zastrčené v kapse kabátu. Z druhé kapsy vytáhne špičaté kleště.

Zamíří k boku domu. Třesou se mu kolena. Jeho oči sledují vertikálu okapu vedoucí k malé hranaté mřížce kanalizační vpusti, kolem níž roste vzácná londýnská tráva.

Klekne si a ucvakne drát telefonu jen kousek nad zemí. Kleště schová do kapsy a vrátí se ke vchodovým dveřím.

Z kapsy vytáhne klíče.

Zatne zuby. Velice opatrně zasune klíč do zámku a pomalu s ním otočí. Opře se ramenem do dveří a ty se s cvaknutím otevřou. Tiše, takřka bezhlučně.

Když je mezera dostatečně velká, proklouzne dovnitř, nenápadně jako dým.

Do zdi hned za dveřmi je zasazený umělohmotný číselník. Bliká na něm červené světýlko. Vrah si ho nevšímá a razí si cestu oparem vůní manželů Lambertových – jejich oblečení, deodorantů, parfémů, čisticích prostředků, jejich těl a pohlaví.

Vejde do temného obýváku a odloží batoh.

Shodí ze sebe kabát, složí ho a odloží na pohovku. Rozepne batoh, vyndá z něj návleky a natáhne si je na boty.

Potom se nasouká do jednorázového overalu. Přes hlavu si přetáhne kapuci na gumičku. Stojí uprostřed obýváku v bílé papírové kombinéze a tenkých gumových rukavicích.

Sáhne do batohu a vytáhne své náčiní: elektrický paralyzér, širokou stříbrnou pásku (s jedním rohem ohnutým, aby byla připravená k okamžitému použití), skalpel, nůž na koberce.

Na dně batohu leží srolovaná malá fleecová deka se saténovým lemem.

Rozloží ji na pohovku a zadívá se na ni – na ten bledý obdélník.

Vrahova duše se vzedme a on cítí, jak opouští jeho tělo. Vznáší se nad ním.

Sleduje sám sebe, jak kráčí vzhůru po schodišti: opatrně, hlavně opatrně.

Překročí pátý schod, vrátí se do svého těla a zmizí v temnotě.

Luther si v čekárně krátí čas listováním v ohmataném bulvárním časopise.

V rohu na druhé straně místnosti sedí bezdomovec s popelavě šedými dredy a spílá Pánu Bohu, anebo možná kvílí, že on je Bůh. Těžko říct.

Reed přikulhá okolo čtvrt na čtyři. Luther mu vezme kabát a pomůže mu ze dveří. Vyjdou hlavním vchodem do oslňujícího světla.

Přejdou přes mokré parkoviště k Lutherovu starému rozpadlému volvu.

Luther Reeda zaveze domů – do pronajaté garsonky v horním patře jednoho domu v Kentish Town.

Byt je holý a neuklizený, jako by to bylo jen přechodné bydliště, což taky je. Všechny Reedovy byty jsou jen přechodnými bydlišti.

Reed touží po velkém domě, velké zahradě s trampolínou a hordou dětí, která by na ní skákala – jeho vlastních dětí, jejich kamarádů, bratranců, sousedů.

Reed sní o sounáležitosti, o nedělních obědech v místní hospůdce, o pouličních slavnostech, o tom, že bude v žertovné zástěře grilovat klobásky na hojně navštěvovaných barbecue. Sní o tom, že bude zbožňován svými dětmi a na oplátku bude zbožňovat on je.

Ve svých osmatřiceti letech má za sebou čtyři manželství a je bezdětný.

Podá Lutherovi žlutohnědou složku.

Luther se opře o zeď a prolistuje ji. Jsou v ní záznamy o zatčení, policejní fotografie, zprávy o sledování.

Dokumenty založené úplně nahoře obsahují podrobnosti o zatčených výrostcích, vzatých do vazby kvůli obtěžování Billa Tannera a následně propuštěných na svobodu – sígrech s prázdným pohledem, anglickém bělošském póvlu.

Pod záznamy o zatčení jsou detailní informace o Leem Kidmanovi, Barrym Tongovi a o jejich šéfovi Julianu Crouchovi.

Luther složku strčí do igelitky a podívá se na hodinky.

Je pozdě. Napadne ho, že by šel domů. Jenže jaký by to mělo smysl? Přemýšlí o mrtvých a nemůže spát. Leží v posteli a vře to v něm jako v nějaké hvězdě těsně před tím, než exploduje.

A tak místo toho zamíří ke Crouchovi, který bydlí v řadovém domku s výhledem na park Highbury Fields.

Zastaví a zůstane sedět za volantem. Přemýšlí o tom, co Julianu Crouchovi provede a jak to udělá, aby z toho neměl malér.

Po chvíli otevře kufr, obejde volvo a vytáhne z něj násadu od krumpáče z hikorového dřeva. Zálibně ji potěžká.

Projde parkem Highbury Fields a vyčkává ve tmě. Násadu svírá v zaťaté pěsti.

Krátce po půl páté před domem zastaví nablýskaný historický jaguar.

Vystoupí z něj Julian Crouch. Má kštici kudrnatých vlasů, na temeni lehce prořídlou. Semišové sako, košili s kašmírovým vzorem, bílé adidasky.

Odemkne vchodové dveře a rozsvítí světlo – na prahu se však zarazí a zůstane stát ve světle lustru z chodby. Nasaje vzduch jako kořist u napajedla. Tuší, že venku někdo číhá a pozoruje ho.

Zamračí se, zavře dveře a jeho boty zavrzají na mramorové dlažbě.

Luther sleduje dům a oddechuje.

Rozsvítí se světla.

Crouch se objeví u okna ložnice. Shlíží dolů jako ustaraný král z vysoké věže a zírá do temnoty. Pak zatáhne závěsy a zhasne světlo.

Luther trpělivě vyčkává. V srdci mu plane oheň.

Po nějaké chvíli zahlédne pelášit prostředkem prázdné silnice lišku. Slyší, jak na asfaltu svižně a jemně cvakají její drápky.

Sleduje ji, dokud nezmizí, a pak zamíří zpátky k autu.

Čeká, dokud se na obloze neobjeví vycházející zimní slunce a v parku první běžci. Potom odjede domů.

2. KAPITOLA

Když Luther vejde červenými vstupními dveřmi, ještě není ani šest.

Zoe už je vzhůru. Je v kuchyni a vaří kávu, s rozcuchanými vlasy a v hedvábném pyžamu jí to sluší. Voní spánkem a domovem a tou jemnou vůní, která bývá cítit těsně za jejím uchem, vůní její kůže.

Vyndá z lednice krabici pomerančového džusu a nalije si ho do sklenice. „Tak co, řekls jí to?“

„Promiň, lásko,“ odpoví a sundává si přitom kabát, „nebylo kdy.“

Zoe vypije skoro celou sklenici a potom si hřbetem ruky utře ústa. „To znamená co?“

Luther pokývá hlavou a hledí přitom do země. Tak se pozná, že lže. Luther to dobře ví. „Zkrátka na to nebyla ta správná chvíle.“

„To není nikdy.“ Zoe džus vrátí do lednice. Pak založí ruce a v duchu počítá do pěti. „Chceš to vůbec podniknout?“

„No jasně,“ odpoví, „jasně že chci.“

„Vypadáš totiž příšerně, Johne. Vlastně dost nemocně. Kdys naposledy spal?“

Luther neví. Ale zato ví, že jeho hlava není v pořádku. Každou noc mu puká lebka a dovnitř se vkrádají pavouci.

„Kdys naposledy dělal něco jiného než práci?“ pokračuje Zoe.

Zoe je právnička se specializací na lidská práva a imigrační politiku. Vydělává slušné peníze, obývají pěkný viktoriánský domek s červenými dveřmi. Vevnitř je trochu omšelý. Odřené podlahové lišty. Topení ze sedmdesátých let. Bez dětí. Ale zato se spoustou knih.

Jednoho rána se na něj otočila, podepřela si hlavu dlaní, vlasy měla rozcuchané a neupravené. Na okno bubnoval jako štěrk zimní déšť. Ústřední topení stávkovalo, museli spát v ponožkách. Byla moc velká zima na to, aby vylézali z postele.

Zoe řekla: „Kašlem na to. Co kdybysme někam jeli?“

„Kam?“ zeptal se.

„Já nevím. Kamkoliv. To je jedno. Kdy jsme byli naposledy na dovolené?“

„Byli jsme přece na té lodi.“

Měl na mysli dovolenou se Zoeinou kolegyní a jejím manželem. Na fotkách byli zachyceni čtyři usmívající se lidé rozestavení kolem kormidla člunu a pozvedající sklenky s vínem. Ve skutečnosti to ale bylo fiasko… Luther duchem jinde a uzavřený do sebe a Zoe nabroušená a jízlivá, ale s bezstarostnou maskou.

„To ale určitě nemohla být naše poslední dovolená,“ dodal Luther.

„Tak kde jsme tedy byli? No kde?“

Nevěděl.

„Tolik jsme si toho naslibovali,“ přerušila Zoe jeho mlčení. „Ohledně toho, jaké to bude. Že budeme cestovat. Že budeme trávit čas spolu. Kam se všechny ty plány poděly?“

Luther si lehl na záda a poslouchal ledový déšť. Pak se otočil a opřel se o loket. „Jsi šťastná?“ zeptal se.

„Ne, ani ne. A ty?“

Rozbušilo se mu srdce.

„Někdy uběhnou celé dny, aniž bysme spolu promluvili,“ namítla Zoe. „Jen tě chci trochu víc vídat. Chci, aby to bylo manželství se vším všudy.“

„To já přece taky,“ bránil se. „Ale pokud je naším největším problémem to, že spolu chceme trávit víc času, tak… tak to přece není zas až taková hrůza. Ve srovnání s jinými páry.“

Zoe pokrčila rameny.

Luther svou ženu miluje. Je stéblem, kterého se chytá. Je mu záhadou, proč pocítí potřebu jí to říct. Když se o to pokusí, uvede Zoe do rozpaků – zasměje se a z legrace udělá konsternovaný obličej.

Toho studeného rána, opřený o polštáře, zaplašil myšlenky na to mrtvé dítě a řekl: „Co tedy navrhuješ?“

„Uděláme si na rok volno,“ odpověděla Zoe. „Pronajmeme dům, abysme měli z čeho platit hypotéku.“

„Já nechci, aby u nás doma bydleli cizí lidi.“

Zoe ho netrpělivě poplácá po paži. „Nech mě aspoň domluvit, buď tak hodný.“

„Promiň.“

„No, vlastně už jsem řekla v podstatě všechno. Prostě se jen… sbalíme a vypadneme.“

„Kam?“

„Kamkoliv. Kam bys chtěl jet?“

„Já nevím.“

„Musíš mít nějaké vysněné místo, kam by ses chtěl podívat.“

„Antarktida.“

„Výborně,“ zaradovala se Zoe. „Tak pojeďme do Antarktidy. Dá se tam letět přes Jižní Ameriku anebo z Nového Zélandu. Myslím, že to ani není tak drahé. Tedy, jak se to vezme. Když se na to člověk dívá z globálního hlediska.“

„Vážně se tam dá jet?“

„Podle všeho jo.“

Posadil se a poškrábal se na hlavě, ta myšlenka ho nadchla. „Vždycky se mi líbil Nový Zéland,“ odtušil. „Ani nevím proč.“

„Já mám na seznamu Turecko,“ přidala se Zoe. „Turecko je fajn. Pojeďme do Turecka.“

„Na pláže mě zrovna moc neužije.“

Nerad seděl na sluníčku a nesnášel, když lidi okukovali, co čte.

„Můžeš si číst v hotelu,“ navrhla Zoe. „Pak se sejdeme na oběd. Uděláme si siestu. Pomilujeme se. A večer půjdeme do divadla.“

„Koukám, že to máš promyšlené.“

„No jo. Ale museli bysme ti nechat obnovit pas.“

„Vážně?“

„Máš ho prošlý.“

„To snad ne. Odkdy?“

„Už dva a půl roku.“

Luther si promne čelo. „No tak dobře. Ať je po tvým. Pojedeme.“

Zoe se rozesmála, vrhla se mu kolem krku a pak se milovali, jako by už byli na dovolené.

To bylo skoro před rokem.

Teď stojí vyčerpaný v kuchyni krátce po šesté ráno, malátný z nedostatku spánku, a pokládá na snídaňový pult dvě misky s müsli – pro něj je to pozdní noční svačinka a pro ni snídaně. „Dneska jsem se jí vážně chtěl zeptat,“ řekne.

Má na mysli svou šéfovou, komisařku Tellerovou.

Zoe udělá z prstů pomyslná ústa: bla bla bla. Už to zná nazpaměť.

Luther si vezme misku s müsli, otočí se k ní zády a hází do sebe jednu lžíci za druhou. „Jenže Ian je zraněný.“

Dá jí chvilku na to, aby tu informaci zpracovala. A patřičně se za to stydí.

„Proboha,“ vydechne Zoe. „Je to vážné?“

„Kdepak. Vyzvedl jsem ho na pohotovosti a odvezl domů.“

„Co se stalo?“

„Někdo ho přepadl. Nevíme, kdo to byl, ale dali mu pořádnou nakládačku. Takže máme o jednoho detektiva míň.“

„No dobře,“ namítne Zoe a v hlase je jí slyšet úleva, že je Ian v pořádku. „Ale to přece neznamená, že jí to nemůžeš říct, ne? Stejně bude potřebovat pár týdnů na to, aby sehnala někoho, kdo tě zastoupí. To přece dobře víš. Takže to, že byl Ian v nemocnici, tě neomlouvá.“

„Ne, to ne,“ uzná Luther. „Máš pravdu.“

„Takže jí to řekneš?“

„Řeknu.“

„Myslím to vážně,“ trvá na svém Zoe. „Řekni jí to.“

Naléhá na něj. Ale ve skutečnosti nejde o dovolenou. Jde o něco úplně jiného.

Zoe občas mívá záblesky čehosi, co nazývá předtuchami. Řada z nich se týká jeho. Před dvěma dny křičela něco ze spaní, celá vyděšená.

Chtěl se jí na to zeptat. Chtěl vědět, co se jí zdálo… Co vídávala během těch tajných chvil pod víčky?

„Řeknu. Zeptám se jí. Slibuju.“

„Myslím to vážně, Johne. Jinak…“

„Jinak co?“

„Takhle už to dál nejde,“ odpoví. „Vážně ne.“

Ví, že má pravdu.

Šourá se nahoru po schodech, aby si dal sprchu, když vtom zazvoní telefon. Podívá se na displej: Tellerová, Rose.

Zvedne to a poslouchá.

Řekne šéfové, že přijede co nejdřív. Pak si opláchne obličej, vyčistí si zuby, vezme si čistou košili. Políbí ženu.

„Dneska se jí zeptám,“ slíbí jí a myslí to vážně. „Zeptám se hned ráno.“

Potom se vydá na místo činu.

3. KAPITOLA

Nakonec musí zaparkovat o kus dál a dojít na místo činu pěšky.

Ráno je sychravé a chladné, cítí to v kolenou. Je přesvědčený, že to má z toho věčného ohýbání, z toho krčení se a prolézání dveřmi nebo pod policejní páskou. Půl života strávil tím, že se snažil vejít do všelijakých prostorů, které pro chlapa jeho vzrůstu byly moc malé.

Teprve svítá, ale policisté v civilu i v uniformách už chodí od domu k domu. Zvědaví sousedé postávají ve dveřích a mžourají, zachumlaní v županech a nočních košilích. Někteří z nich pozvou policisty dovnitř, ale žádný z nich nic neviděl ani neslyšel. Všichni však cítí, že unikli čemusi chmurnému a závažnému, čemusi, co je minulo jako žralok na lovu za kořistí.

Dům je obehnaný policejní páskou. Dvě patra s podkrovím, viktoriánský půldomek s okny po obou stranách dveří. Odhadem tak za milion a půl.

Luther se prodere mezi čumily a amatérskými reportéry, kteří v natažených pažích svírají iPhony – netonou, nýbrž natáčejí. Protáhne se kolem skutečných, starosvětských novinářů. Ukáže protokolujícímu policistovi odznak, muž si ho zapíše a Luther se sehne a projde pod páskou.

Komisařka Rose Tellerová se s ním jde pozdravit. Metr šedesát, s jemnými rysy a přísným obličejem. Tellerová už dorostla do toho ztrhaného výrazu, který si osvojila jako mladá policistka kvůli svým nadřízeným, mužům, kteří v půvabu spatřovali lehkovážnost. Na sobě má ochrannou kombinézu a návleky.

„Dobré ráno, šéfe,“ pozdraví Luther. „Copak tu máme?“

„Pěkné svinstvo.“

Luther tleskne a s vervou si promne dlaně. „Máš chvilku, než se do toho pustíme? Mám na tebe prosbu.“

Tellerová mu věnuje svůj typický výmluvný pohled. Ne nadarmo se jí přezdívá Vévodkyně.

„Ty si to teda umíš načasovat,“ ucedí.

Pochopí její narážku. „Máš pravdu, to počká,“ řekne. „Tak až bude čas. Nebude to na dlouho.“

„Fajn. Domluveno.“

Luskne prsty a vzápětí přispěchá detektiv seržant Isobel Howieová, štíhlé tělo má nasoukané v bílé ochranné kombinéze a krátké jahodově blond vlasy nosí rozcuchané. Howieová je už druhou policejní generací, ale nerada o tom mluví. Nějaké neshody s otcem.

Kývne Lutherovi na pozdrav a podá mu béžovou složku.

„Oběti se jmenují Tom a Sarah Lambertovi. Jemu je třicet osm, jeho ženě třicet tři.“ Ukáže mu fotky: Pan Lambert je pohledný tmavovlasý muž v dobré fyzické kondici. Paní Lambertová pihovatá blondýnka sportovní postavy. Nádherná.

„Pan Lambert dělá výchovného terapeuta. Pracuje s problematickými dětmi.“

„Což znamená, že přijde do kontaktu se spoustou lidí s psychickými a emocionálními problémy,“ odtuší Luther. „A paní Lambertová?“

„Ta dělá event manažerku – organizuje svatby, večírky a tak.“

„První manželství?“

„Jo, pro oba. Nevíme o žádných žárlivých bývalých ani soudních zákazech. Nic takového.“

„Kudy se dostal do domu?“

„Předními dveřmi.“

„Cože? Chcete říct, že si odemkl?“

Howieová přikývne.

„Kdy se to stalo?“ zeptá se Luther.

„Tísňová linka obdržela telefonát kolem čtvrté hodiny ráno.“

„Kdo to ohlásil?“

„Nějaký chlap, byl na procházce se psem. Jméno neřekl. Tvrdil, že slyšel křik.“

„Potřebuju slyšet tu nahrávku.“

„Není problém.“

„Co sousedi? Ti nic neslyšeli?“

„Podle všeho ne.“

„Žádné auto? Bouchnutí dveří?“

„Nic.“

Otočí se zpátky k otevřeným dveřím.

„Víme, kdo má náhradní klíče? Sousedi, paní na hlídání, matky, otcové, bratranci, sestřenice? Člověk, co jim venčí psa, hlídá dům, uklízí?“

„Zjišťujeme to.“

„Fajn.“

Luther kývne směrem do nitra domu. Howieová sleduje jeho pohled a uvidí umělohmotný číselník zapuštěný ve zdi. Bliká na něm červené světlo. Ňafá jako němý pes. Alarm proti lupičům.

Howieová na Luthera kývne, aby ji následoval, a vede ho po forenzních panelech, které podél zdi domu rozmístili technici.

Když dojdou k okapové rouře, zastrčí si Luther ruce hluboko do kapes kabátu – brání to pokušení na něco sahat. Dřepne si a kývne směrem k přestřiženému telefonnímu kabelu. Pak vyndá jednu ruku z kapsy a prsty napodobí nůžky. Kabel je přestřižený blízko u země a napůl ho zakrývá řídká městská tráva, která roste kolem mřížky kanalizační vpusti.

„Takže má klíč. Taky ví, že mají alarm. A ví, jak ho vyřadit z provozu.“ Postaví se a zakroutí hlavou, aby si protáhl ztuhlý krk. „Musíme zjistit, kdo ten alarm instaloval. Začněte přímo u řemeslníka, u toho chlapíka, co ho montoval. Nebylo by to poprvé, kdyby se ukázalo, že to udělal on. Když to neklapne, mrkněte se na bezpečnostní firmu, pro kterou pracuje. Proklepněte všechny. Finanční oddělení, ajťáky, šéfa, šéfovu sekretářku. Lidi z odbytu. Prostě všechny sakumprásk. Když to nikam nepovede, rozšiřte záběr. Mrkněte se na rodiny zaměstnanců. A modlete se, abyste na něco kápli. Protože jestli ne…“

Nechá ta slova viset ve vzduchu, zadívá se na přeštípnutý drát ve vybledlé trávě a přepadne ho onen zvláštní pocit.

Howieová nakloní hlavu na stranu a věnuje Lutherovi pátravý pohled. Tváře má poseté jemnými pihami, díky čemuž vypadá mladší, než je, její oči mají zelenou barvu.

Luther se ohlédne přes rameno a vidí, že za ním stojí Tellerová a hledí na něj s týmž výrazem.

„Tak to bychom měli,“ odtuší Luther. „A teď se kouknem dovnitř.“

Howieová se zvedne, zhluboka se nadechne a na chvíli zadrží dech. Pak se s Lutherem v závěsu vrátí po forenzních panelech, projde kolem techniků a uniformovaných policistů a vejde do domu.

Je to typický domov prosperující středostavovské rodiny: rodinné fotografie, odkládací stolky, podlaha z hoblovaných prken, koberce s etnickým nádechem.

Ve vzduchu je cítit palčivý a hutný zvířecí pach, který v tomhle světlém a čistém domě nemá co dělat.

Vyjde do patra. Nechce se mu, ale nedává to na sobě znát. Plouží se chodbou.

Vejde do ložnice.

Jsou to hotová jatka.

Tom Lambert leží nahý na rohoži z mořské trávy. Od hrdla k rozkroku je rozpáraný. Lutherovy oči se zaměří na chuchvalec vlhkých vnitřností.

Oči pana Lamberta jsou otevřené. Na rukou má navlečené forenzní pytlíky. Vrah mu uřízl penis a varlata a nacpal mu je do úst.

Luther ucítí, že ztrácí půdu pod nohama. Přejede pohledem rozprsknutou krev a zakrvácený koberec.

Stojí s rukama v kapsách a skloněnou hlavou a snaží se vnímat Toma Lamberta jako osmatřicetiletého výchovného terapeuta a manžela. Ne jako tuhle hromádku zvráceností.

Cítí vedle sebe Howieovou.

Pomalu a zhluboka se nadechne a obrátí se k posteli.

Leží na ní mrtvola, která byla ještě donedávna Sarou Lambertovou.

Paní Lambertová byla v polovině devátého měsíce těhotenství. Někdo ji vymáčkl jako pupínek.

Přinutí se na ni podívat.

Pocítí touhu jít domů do svého čistého domu, dát si sprchu a zalézt pod vypranou peřinu. Chce se schoulit a spát a probudit se a být se svou ženou, v teplákách a tričku se s ní dívat na televizi a mírumilovně se handrkovat o politice. Chce se s ní milovat. Sedět ve sluncem zalitém tichém pokoji a číst si nějakou dobrou knížku.

Paní Lambertová na sobě má zbytky krátké krajkové noční košilky, kterou nejspíš dostala jako žertovný dárek od nějaké mladé kolegyně. Těhotenské břicho ji muselo dost komicky vydouvat, takže byla ještě kratší, než být měla.

Sarah Lambertová měla hezké nohy, přestože byly prokvetlé těhotenskými křečovými žilami.

Luther si představí, jak prsty pana Lamberta přejížděly po jemném hnědém chmýří táhnoucím se od jejího pubického ochlupení přes polokouli břicha až po vystouplý pupík.

Odvrátí tvář od té zvrácenosti na posteli a zastrčí ruce ještě hlouběji do kapes. Sevře dlaně v pěst.

Na podlaze nedaleko od jeho nohou, ohraničená žlutými vlaječkami označujícími důkaz, leží placenta Sary Lambertové. Zahledí se na ni. „Co se stalo s dítětem?“

„To je právě to, pane,“ řekne Howieová. „Nemáme tušení.“

„Šéfe zní líp,“ odtuší Luther zamračeně a s nepřítomným výrazem. „Říkejte mi radši šéfe.“

Odvrátí se a vydá se dolů po schodech.

V kuchyni ho zaujme stránka z časopisu, kterou někdo vytrhl a připevnil na ledničku magnetem ve tvaru medvídka oblečeného do kostýmu hradní stráže.

Pět chyb, které vám brání ve štěstí

1. Pokud po něčem skutečně toužíte, nečekejte, „až bude ta správná chvíle“. Když budete otálet, ta správná chvíle nikdy nenastane!

2. Když jste nešťastní, nestraňte se druhých lidí. Zvedněte telefon!

3. Nečekejte na to, až bude všechno dokonalé. Pokud čekáte, až budete dostatečně hubená anebo dostatečně vdaná, může se vám stát, že budete čekat věčně!

4. Nemůžete k tomu, aby byl šťastný, nutit někoho dalšího.

5. Samozřejmě mu však na cestě ke štěstí můžete podat pomocnou ruku.

Luther na seznam dlouho, předlouho hledí.

Dveře, vedoucí na malou zahrádku za domem, jsou otevřené a dovnitř proudí zima a vlhkost.

Luther jimi po chvíli projde, musí při tom však sehnout hlavu.

Venku je Tellerová, sedí na nízké zahradní zídce a popíjí kávu z velkého kelímku. Vypadá unaveně a přepadle. Bledé ranní slunce se jí odráží ve sklech brýlí, Luther si na jednom z nich všimne otisku prstu.

Tellerová dopije kávu a zavolá na mladého strážníka: „Haló! Vyhoďte to, Sherlocku.“ Hodí mu prázdný kelímek, který dopadne k jeho nohám.

Luther se posadí vedle ní, zachumlaný do kabátu. Hledí dolů na temeno její hlavy a pocítí nával něhy. Má Rose Tellerovou rád za to, s jakou vzpurností kráčí životem.

„Na co že ses mě to chtěl zeptat?“ promluví Tellerová.

„Na nic.“

„Určitě?“

„To počká.“

„No dobře.“

Tellerová se zvedne a pěstí si promasíruje bedra. Pak se společně vydají za koronerem.

Fred Penman je chlap jako hora. Na sobě má oblek s vestou s jemným proužkem, jeho tváře zdobí mohutné šedivé kotlety a bílé vlasy má stažené do ohonu.

Správně by měl čoudit z cigarety značky Rothmans, ale už nesmí, zakázali mu to. Místo toho žmoulá mezi rty gumovou cigaretu – pohrává si s ní, jako by to bylo párátko.

Luther Penmanovi třese rukou a kýve na pozdrav a najednou se do něj dá zima – adrenalin pomalu opadá. Musí se co nejdřív najíst, nebo se začne třást.

„Jakou má to děcko šanci, doktore? V nejhorším případě.“

Penman si vyndá falešnou cigaretu z úst. „Co v takovéhle situaci znamená ‚v nejhorším případě‘?“ zeptá se.

Luther pokrčí rameny. Nemá tušení.

„Je to zdravý, skoro donošený plod,“ pokračuje Penman. „A ten magor věděl, co dělá – do břicha paní Lambertové se prořezával vrstvu po vrstvě. Použil čisté, ostré nástroje. Takže bych řekl, že to dítě mohlo být klidně odebráno úspěšně.“

„Když říkáte ‚úspěšně‘, myslíte…“

„Myslím živé, ano.“

„A jak dlouho přežije?“

„Pokud dostane náležitou výživu a teplo… Tohle všechno jsou ovšem jenom dohady, to snad víte, ne?“

Luther přikývne.

Penman vypadá smutně. Je totiž dědečkem. „Malé děti nám připadají slabé,“ řekne. „Můžou za to instinkty, které v nás vyvolávají – podvědomé a velmi silné. Ale ve skutečnosti dovedou být zatraceně houževnaté. Jsou to dravé stroje na přežití. Mnohem houževnatější, než tušíme.“

Luther čeká. Penman po chvíli dodá: „Hádal bych tak osmdesát procent.“

Luther stojí, mlčí a nehýbe se.

„Haló, je někdo doma?“ popíchne ho Penman.

„Jo. Pardon.“

„Už jsem se bál, že jsme o vás přišli.“

„Jen se snažím rozhodnout, co si o té odpovědi mám myslet.“

„Hlavně se modlete, aby to dítě unesla ženská.“

„Pročpak?“

„Protože jestli ho vzala ženská, tak se o něj aspoň chtěla starat.“

Odmlčí se. Nemá sílu myšlenku dokončit.

„Kdepak, tohle nebyla ženská,“ odtuší Luther. „Únoskyně si nevybírají ženy, které leží doma v posteli s manželem po boku.“

Penman dlouze a pomalu hvízdne. „Viděli jsme toho už víc než dost,“ řekne. „Neměli bysme mít v hlavě vůbec prostor na takovéhle úvahy.“

Vrazí si plastovou cigaretu zpátky do pusy, začne ji žvýkat a převaluje ji ze strany na stranu. Poplácá Luthera po paži a povídá: „Budu vám držet palce.“

Luther mu poděkuje a zamíří za Howieovou.

Čeká na něj u policejní pásky.

Společně projdou řídnoucím davem – lidé v zadních řadách musejí stát na špičkách, aby viděli.

Dojdou k omšelému volvu. Luther Howieové hodí své klíčky.

V autě je zima, trochu to tu páchne jídlem z fast foodu a prohnilým čalouněním.

Howieová nastartuje motor a snaží se přijít na to, jak zprovoznit topení. Zapne ho na nejvyšší stupeň. Topení hlasitě hučí.

Luther si zapne bezpečnostní pás. „Co oběti? Máme na ně nějakou špínu?“

„Na to je ještě brzo, ale zatím nemáme nic. Podle všeho se měli rádi. Jediným mráčkem bylo, že se jim nedařilo počít.“

„Takže co? Umělé oplodnění?“

„To je právě to, pane.“

„Šéfe.“

„To je právě to, šéfe. Pět let zkoušeli umělé oplodnění. Bezúspěšně. Pak se na to vykašlou a začnou uvažovat o adopci. Paní Lambertová do centra asistované reprodukce přestala chodit před dvanácti nebo třinácti měsíci. A pak najednou – bingo. Je zbouchnutá.“

„Byli věřící?“

„Paní Lambertová je anglikánka, takže ne. Pan Lambert se podle všeho trochu zajímal o buddhismus a jógu. Nějakou dobu zkoušel makrobiotickou dietu.“

„Zemřel jeho otec mladý?“

Howieová zkontroluje papíry. „To se tady nepíše.“

„Když se muži dostanou do věku, kdy zemřel jejich otec, začnou myslet na diety a cvičení. Pan Lambert byl docela v kondici.“

„To je slabé slovo. Hrál tenis. Squash. Bavilo ho šermování a jezdil na horském kole. Taky uběhl pár maratonů. Byl pěkně nabušený.“

„Něco dalšího?“

„Dívali jsme se na ten alarm,“ pokračuje Howieová. „Lambert ho hojně využíval ten první rok, co ho nainstalovali, a pak ho postupně používat skoro přestal. To je docela běžné, stává se to zhruba u čtyř z pěti lidí, co si alarm nechají nainstalovat. Takže Lambert ho skoro nepoužívá. A pak před čtyřmi nebo pěti měsíci ho používat znovu začne.“

„To ještě nemusí nic znamenat,“ namítne Luther. „Paní Lambertová byla těhotná. Muži někdy začnou být nebývale opatrní, když je jejich partnerka v očekávání. Probouzí to v nás pravěké instinkty.“

„Anebo byl možná nervózní z nějakého konkrétního důvodu,“ pokračuje Howieová. „Kvůli něčemu, co viděl nebo slyšel.“

„Myslíte v práci?“

„Sám jste to říkal – dennodenně byl v kontaktu s potenciálně nebezpečnými jedinci.“

Luther pokývá hlavou. Howieovou to očividně potěší. Zadá do navigace souřadnice.

Když vyjede na silnici, Luther ji požádá: „Můžu si poslechnout ten telefonát na tísňovou linku?“

Howieová vytočí číslo a podá mu svůj telefon.

Luther poslouchá.

Operátor: Tísňová linka.

Volající: Jo, chtěl bych ohlásit něco fakt divnýho. Venčil jsem psa na Bridgeman Road a slyšel jsem nějakej… nějakej jako hluk. A viděl jsem něco fakt divnýho.

(Zvuk kláves)

Operátor: A jak se jmenujete?

Volající: To vám neřeknu. Nebo musím?

Operátor: Nemusíte, pokud nechcete. A co jste viděl?

Volající: Nějakýho chlapa. On se… plížil se ven z jednoho domu.

Operátor: Byl jste svědkem probíhající loupeže?

Volající: Já nevím. Nevypadal jako lupič. Byl na to moc starej.

Operátor: Jak starý byl?

Volající: Přes čtyřicet? Já nevím. Prostě tak čtyřicetiletej chlap

(Zvuk kláves)

Operátor: Dobře. Jen klid. A co ten muž dělal?

Volající: Já nevím. Něco nesl. Nějakej balík. Byl celej od krve. Na obličeji a tak. Prostě se rozběhl po Croswell Street a v náruči měl ten balík. Vypadalo to hrozně. Fakt příšerně.

Operátor: Dobře, policie je na cestě. Vydržíte na telefonu?

Volající (vzlyká): Ne, to nejde. Nemůžu. Promiňte. Už musím. Musím jít.

Luther si hovor poslechne třikrát po sobě. „Vysledovali jsme to číslo?“

„Volal z mobilu, který byl hlášený jako kradený před dvěma dny. Patří jakémusi Robertu Lansberrymu z Lyric Mews v Sydenhamu.“

„Má pan Lansberry tušení, kdo mu ten mobil štípnul?“

„Ještě dneska dopoledne ho znovu vyslechneme. Ale asi z toho nic nebude. Netuší ani, kdy přesně mu ho ukradli.“

„Tak co myslíte? Že by ten volající byl lupič na obchůzce? Nebo nějaký dealer, co se snažil udat trochu trávy?“

Howieová pokrčí rameny.

Luther si za jízdy kouše ret. „A to je náš jediný svědek?“ zeptá se.

„Kdyby nezavolal, Lambertovi by tam ještě leželi,“ řekne Howieová. „Nikdo by to nezjistil.“

Luther zavře oči a v duchu si projde seznam věcí, které je třeba udělat: proklepnout přátele a rodinu. Mimomanželské avantýry. Bylo dítě počato z dárcovského spermatu? Měli finanční potíže? Nevraživost na pracovišti?

Pokud se co nejdřív něčeho nedoberou, problémem nebude nedostatek informací, nýbrž jejich exponenciálně narůstající nadbytek.

Povzdechne si a vytočí číslo nejlepšího forenzního technika, se kterým kdy pracoval.

„John Luther,“ ozve se na druhém konci drátu Benny Smrťák. „Já se picnu.“

Jeho skutečné jméno je Ben Silver, ale nikdo mu tak neříká. Dokonce ani jeho matka.

„Benny,“ pozdraví Luther. „Jak to šlape na mravnostním?“

„Depka. Nevěřil bys, čeho jsou lidi schopný.“

Luther to přejde mlčením. „Poslouchej, máš hodně práce?“

„Až nad hlavu.“

„Něco urgentního?“

„To záleží na tom, co myslíš slovem ‚urgentní‘.“

„Potřebuju píchnout s něčím fakt velkým. Když přesvědčím svou nadřízenou, aby to domluvila s tvým nadřízeným, můžu si tě půjčit?“

„Už si balím tašku,“ odpoví Benny.

4. KAPITOLA

Anthony Needham byl až do včerejška partnerem Toma Lamberta v malé soukromé poradně u Clissoldova parku, kterou společně vlastnili.

Needhamovi je něco přes třicet, má na sobě vínovou košili šitou na míru a šedé kalhoty, vlasy má pečlivě nagelované. Je opálený, fit a vysportovaný. Drahé hodinky. V žádném směru neodpovídá tomu, jak si Luther představuje psychologa. Připadá si vedle něj ušmudlaně a nezdravě.

Kancelář je navržena tak, aby působila příjemně – tři pohodlná křesla rozestavená v půlkruhu, nízké knihovničky. Pracovní stůl, prázdný až na notebook a pár zarámovaných fotografií Needhama účastnícího se triatlonového závodu Ironman – jak se mračí v zablácené agónii, jak běží s horským kolem přehozeným přes rameno.

Needham otevře okno, je zatuhlé a jde to ztěžka. Dovnitř se vkradou zvuky města, zápach dopravního ruchu a vůně zimy.

Luther si hodí nohu přes nohu a sepne ruce v klíně, pomáhá mu to krotit svou nervózní energii. Howieová Needhama pozoruje s tichou vážností. Před sebou má poznámkový blok a v ruce drží pero.

Needham otevře spodní zásuvku psacího stolu a vytáhne z ní spláclý, mumifikovaný balíček cigaret. Ještě chvíli šátrá a pak vyloví jednorázový zapalovač. Posadí se na parapet, zapálí si cigaretu a dlouze z ní potáhne.

Začne se hlasitě dávit a opře se o parapet s cigaretou mezi prsty.

Potom cigaretu po jediném potáhnutí típne a vrátí se k nim, vypadá příšerně a má zvlhlé oči. Posadí se do třetího křesla, ruce si složí do klína a proplete prsty.

Luther mu dá chvilku na to, aby se vzpamatoval. Otočí stránku ve svém zápisníku a předstírá, že si prochází poznámky.

„Proboha,“ vydechne Needham konečně. Podle přízvuku je Australan.

„Omlouvám se,“ řekne Luther, „já vím, že je to pro vás pořádná rána. Ale obávám se, že prvních pár hodin je rozhodujících.“

Needham se vzpamatuje a Luther je mu za to vděčný.

Needham polkne, rozplete prsty a udělá rukou gesto, které znamená: ptejte se.

„Takže,“ začne Luther, „vy tu pracujete se značně problémovými mladými lidmi. S lidmi s násilnými sklony, pokud se nepletu.“

„Víte přece, že to je lékařské tajemství.“

„Ano, to vím.“

„V tom případě nechápu, co ode mě chcete slyšet.“

„Nemusíte být konkrétní – víte o tom, že by doktoru Lambertovi dělal starosti některý z jeho pacientů?“

„Ne víc než obvykle.“

„To znamená co?“

„Jak říkáte, pracujeme se spoustou problémových mladých lidí.“

„Můžu s vámi mluvit otevřeně? Tohle nebyl náhodný útok. Byl to velice brutální a velice osobní zločin.“

Needham nervózně poposedne. „Já vám můžu říct jedině to, že Tom měl u některých svých pacientů v poslední době zvýšené obavy.“

„Obavy o co?“

„Jestli jim docházení do poradny opravdu pomůže. Jestli jim dovede zabránit v tom, aby šikanovali své okolí. Jestli některému z nich definitivně nerupnou nervy.“

„To se stává? Mívají tu výbuchy vzteku?“

„Je to navztekaná mládež. Sebezpytování není zrovna jejich silnou stránkou a my po nich chceme, aby se vypořádali s komplikovanými osobními problémy. To může být dost těžké.“

„S problémy jako je sklon k násilí?“

„A obvykle též s fyzickým či psychickým zneužíváním, které bývá jeho příčinou.“

„Zneužívaných je mnoho dětí,“ namítne Luther. „To jim ještě nedává právo ubližovat lidem.“

„To taky nikdo netvrdí.“ Needham oplývá nekonečnou trpělivostí člověka, který podobnou debatu vedl už mnohokrát. „Náš život se odvíjí podle toho, jaká děláme rozhodnutí. A my se jim snažíme poskytnout prostředky k tomu, aby dělali ta lepší.“

Luther skloní hlavu k poznámkám, aby unikl Needhamovu pohledu. „Takže žádné konkrétní obavy? Žádné výhrůžky nebo podivné telefonáty?“

„Pokud ano, mně se o tom nezmínil.“

„Nepil víc než obvykle? Nebo nenaordinoval si nějakou jinou medicínu? Prášky na spaní? Cigarety?“

„Kdepak. Nic takového.“

„A co mladé dívky?“ vloží se do toho Howieová.

Needham se k ní otočí. „Tom takový nebyl.“

„Myslím, jestli taky dochází k vám do ordinace?“

„Vy myslíte, že to udělala žena?“

„Je to možné,“ přisvědčí Luther.

„Tom je silný chlap. Má skvělou fyzičku. Žena? No já nevím…“

V místnosti zavládne ticho. Hodiny tikají. „Léčíme i ženy,“ promluví Needham. „Ale já opravdu nevím. Nějak se mi to nezdá. Proč by to měla být žena?“

„Nechceme zkrátka nic zanedbat.“ Luther si strčí zápisník do kapsy. „Ještě poslední věc. Nevíte o někom, kdo mohl mít klíč od Lambertovic domu?“

„To bohužel opravdu netuším. Je mi líto. Nejspíš jejich uklízečka, ale nikdo další mě nenapadá.“

Luther mu poděkuje a postaví se. Howieová vstane hned po něm.

Needham je vyprovází. U dveří se zeptá: „Chytnete ho?“

„Děláme, co můžeme.“

„Promiňte mi mou neomalenost, ale to zní jako typická nicneříkající policejní formulka.“

Luther se odmlčí, aby dal prostor Howieové.

„Pane Needhame, máte nějaký důvod bát se o svou vlastní bezpečnost?“

„Objektivně ne víc než obvykle. Ale mám ženu a děti. Jsem jen člověk.“

„Tak nám můžete pomoct. Nechte nás nahlédnout do záznamů o pacientech Toma Lamberta.“

„To samozřejmě udělat nemůžu.“

„My víme,“ odvětí Howieová. „Jistě. Ale vážně vám připadá morálně správné zahrávat si s bezpečím vašich dětí?“

Needham jí věnuje rozvážný pohled.

Howieová ho opětuje.

Luther tiše dodá: „Ať už to udělal kdokoliv, ten člověk si odemkl dveře Lambertovic domu, když Tom se Sarou spali. Tomovi uřízli genitálie a udusili ho jimi. Saře rozřízli břicho a ukradli její dítě. Možná že je ještě naživu. Oba víme, čím vším si pan a paní Lambertovi prošli, než se jim povedlo to dítě počít. Jestli jim chcete pomoct, doktore Needhame, tak mi ho pomozte najít – dřív než s ním ten, kdo ho unesl, stihne provést to, co má v plánu.“

Needham se zadívá na svou ruku, která pořád ještě svírá kliku od dveří. Musí se chvíli soustředit, než ruku přiměje kliku pustit. Pak si otře dlaň o košili. „Jak jsem říkal,“ promluví, „tipoval bych, že klíče má uklízečka. To dává smysl, ne?“

„To ano,“ přisvědčí Luther. „Nevíte, jestli si pan Lambert vedl záznamy o tom, kdo měl přístup do domu? Lidé z úklidové firmy, řemeslníci a tak podobně?“

„Vedl,“ potvrdí Needham. „Co se záznamů týče, byl Tom velice pečlivý.“

„Kde ty záznamy najdeme?“

„V jeho pracovním počítači.“

„Znáte jeho heslo a přihlašovací údaje?“

„Znám. Ale chápete, doufám, že vám je předám jedině pod podmínkou, že nebudete nahlížet do jeho databáze pacientů ani jeho pracovního deníku? To jsou záznamy, na které se vztahuje lékařské tajemství.“

„Samozřejmě,“ slíbí Luther.

„V tom případě v tom nevidím problém.“

Needham je zavede do kanceláře Toma Lamberta, podobné jako ta jeho. Tom používá starší ThinkPad od IBM. Jeho křesla jsou potažena pohodlnou tmavou kůží. Needham usedne k počítači, přihlásí se a pak se demonstrativně podívá na hodinky. „Musím vyřídit nějaké telefonáty, zrušit Tomovy schůzky a tak podobně. Vrátím se asi za patnáct minut, ano?“

„To je spousta času,“ souhlasí Luther.

„Výborně,“ řekne Needham.

Následuje chvíle ticha. Pak Needham vycouvá z místnosti jako nějaký sluha a nechá Howieovou a Luthera o samotě s počítačem Toma Lamberta.

„Tak jo. Dáme se do toho,“ vybídne Howieovou Luther.

Howieová shodí sako a přehodí ho přes opěradlo Lambertova kancelářského křesla.

Potom se do toho dá.

Odejdou ještě dřív, než se Needham vrátí. Cestou kývnou na pozdrav recepční, která sedí za stolem s tím bolavým a prázdným výrazem čerstvých pozůstalých.

Luther si pomyslí, že by ji měl někdo vyslechnout. Ale ne dnes.

Howieová se proplétá hustým provozem, hryže si spodní ret a tiše kleje a Luther se mezitím probírá pracovním deníkem Toma Lamberta a jeho záznamy o pacientech.

Po chvíli konečně vytočí číslo na Tellerovou.

„Tak co máte?“ zajímá se jeho šéfová.

„Hned několik podezřelých,“ informuje ji. „Pár lidí, které by stálo za to proklepnout. Ale momentálně mě tu bije do očí hlavně jedno jméno: Malcolm Perry. Mnohokrát Lambertovi vyhrožoval smrtí, táhlo se to asi rok, přesněji řečeno osmnáct měsíců.“

„Měl k tomu nějaký konkrétní důvod?“

„Lambert se mu snažil pomoct s jeho úchylkou.“

„O jakou úchylku šlo?“

„Sex s mrtvolami.“

„Pěkné. Takže byl na Lamberta natolik nakrknutý, že mu vyhrožoval. Ale byl nakrknutý až tak, aby ty výhrůžky dotáhl do konce?“

„Podle Lambertových poznámek byl Perry důvodem toho, že začali na noc zapínat alarm.“

„V jakém krásném světě to žijeme,“ ucedí Tellerová na druhém konci drátu. „Tak kdepak ten sympaťák bydlí?“

5. KAPITOLA

Clive, Zoein šéf, zrušil už dávno domluvenou přednášku pro školy, takže se den, který začal špatně, brzy změní přímo v noční můru. Zoe stojí před houfem maturantů a vypráví jim o práci Fordovy a Vargasovy nadace a o tom, co obnáší zákonodárství v oblasti lidských práv.

Říká jim o Lise Williamsové, které bylo dvanáct let, když ji srazilo auto a ujelo. Stalo se to v roce 2003. Řidičem byl Aso Ibrahim, irácký uprchlík, který byl už v té době v podmínce za to, že řídil navzdory zákazu řízení motorových vozidel.

Vzhledem k tomu, že nešlo prokázat, že Ibrahim řídil nebezpečně, obvinila ho Královská prokuratura z řízení bez platného řidičského oprávnění. Mnohem závažnější přečin ublížení na zdraví s následkem smrti během řízení bez platného řidičského oprávnění byl uzákoněn teprve v roce 2008.

Ibrahim si odseděl dva měsíce. Od svého propuštění se neustále odvolává proti rozhodnutí o jeho deportaci.

Zoe třídu informuje, že za těch devět let stál Aso Ibrahim daňové poplatníky několik set tisíc liber, které stát zaplatil za právní pomoc, tedy právníky a tlumočníky. Proběhla slyšení a přelíčení u imigračního soudu, při nichž byl Ibrahim obviněn z vyhrožování, držení omamných látek a tři roky po smrti Lisy Williamsové také z ublížení na zdraví s následkem smrti během řízení bez platného řidičského oprávnění.

Potom se maturantů zeptá, co by s Ibrahimem udělali.

Třída se v souladu s jejím očekáváním shodne na tom, že by ho poslala zpátky domů.

„Potíž je v tom, že má právo tu zůstat, jelikož má dvě děti s britskou občankou,“ namítne Zoe. „Přestože s dětmi nežije, tím, že bychom ho od nich a jeho bývalé přítelkyně odtrhli, bychom porušili práva, která mu zaručuje článek osm Zákona o lidských právech.“

Zeptá se jich, co si o tom myslí.

Opře se a poslouchá. Děti diskutují o tom, jaké nebezpečí by Ibrahima čekalo doma v Iráku. Baví se o jeho dvou dětech a jejich právu na otce. Mluví o zdrcených rodičích Lisy Williamsové a jejich právu na dceru.

Zoe je chvíli nechá mluvit a pak jim vypráví, jak Britská národní strana zneužila smrt Lisy Williamsové k propagandě během obecních voleb v Barkingu.

Říká jim, jak Lisin otec, hodný a zlomený člověk, veřejně vyzval obyvatele Barkingu, aby BNS nevolili, protože ta křivda nemá nic společného s barvou kůže jeho dcery.

Jeden z maturantů, pohledný a namyšlený chlapec jménem Adam, navrhne, že by Asoa Ibrahima měli pověsit a tečka.

„Teď zníš jako můj manžel,“ odtuší Zoe, což vyvolá vlnu smíchu.

Vypráví jim o článku pět Všeobecné deklarace lidských práv: Nikdo nesmí být mučen nebo podrobován krutému, nelidskému nebo ponižujícímu zacházení nebo trestu. Ten tedy říká, že Ibrahimovi by měl být udělen azyl ve Velké Británii, jelikož odmítnutí mučení je morálním a právním imperativem.

Zeptá se, zda mají nějaké otázky.

Vždycky mají otázky. Adam se snaží zachytit její pohled, ale Zoe byla v téhle hře přebornicí, už když byl ještě na houbách.

„Žádné otázky?“ podiví se. „Ale no tak. Něco vás určitě napadá. Kdo se chce na něco zeptat?“

Plaché děvče, které sedí až úplně vzadu, rozpačitě zvedne ruku.

„Ano?“

„Stephanie.“

„Ano, Stephanie?“

„Umm, dostáváte příspěvek na oblečení?“

Zoe se na ni dívá a její sebevědomí mizí.

„Protože máte moc hezký šaty a tak,“ vysvětlí děvče.

Její spolužáci hromadně předvádějí znechucené protáčení panenek a nesouhlasné mlaskání.

Stephanie zrudne a Zoe je najednou celou svou bytostí na její straně. Má to zkrátka v povaze.

„Dobrá otázka,“ odpoví a v té chvíli tomu začíná věřit. „Ne, nedostáváme příspěvek na oblečení, ale čeká se od nás, že budeme v oblékání každý den dodržovat jistý minimální standard. A když říkám minimální, myslím tím šaty, ve kterých byste mohli i na královskou svatbu.“

Stephanie se usměje a najednou září jako nějaký anděl. Zoe její úsměv opětuje, chce jí pomoct, chce, aby si z téhle nesmyslné diskuze odnesla alespoň něco užitečného.

„Muži to mají jednodušší,“ řekne jí. „Myslím, co se oblékání týče. Kravaty jim kupuje manželka.“

„Rasistko,“ sykne Adam.

„Prosím?!“

Adam se ošije, ale jen trošku. Pak si založí ruce, plácne sebou o opěradlo židle a zahledí se jí zpříma do očí. „To je vůči chlapům pěkně rasistický.“

Zoe cítí, jak jí cuká koutek. Dobře ví, jak marné je snažit se tohohle výrostka zaujmout. Koneckonců tu je ze své vlastní vůle, jen se snaží vznést nesrozumitelný argument předem odsouzený k nezdaru, jako to mívají ve zvyku všichni pubertální chlapci. To však nemění nic na tom, že je to blb.

„Omlouvám se, jakže se jmenuješ?“

„Adam.“

„Dobrá, Adame. Mám pro tebe návrh. Co kdybychom vyšli ven ze zasedačky a uspořádali průzkum. Uvidíme, kolik mužů z téhle kanceláře – kteří mimochodem tvoří zhruba šedesát pět procent zaměstnanců a osmdesát procent vedení firmy – si samo koupilo kravatu.“

Adam se zazubí, jako by nad Zoe vyhrál. Zoe neví, jestli se na to má vykašlat, anebo si ho vychutnat.

Najednou se ozve decentní zaklepání a ve dveřích zasedačky se objeví hlava Miriam, Zoeiny asistentky, která jí za pomoci palce a malíčku naznačí, že má telefon. Její ústa nehlasně vysloví: Volá John.

Zoe všem poděkuje za účast, posbírá své poznámky, věnuje Adamovi káravý a Stephanie povzbudivý pohled a odejde.

Spěchá do své kanceláře a vytočí Johnovo číslo.

„Zoe,“ pozdraví John.

Zoe slyší, že je někde venku. „Kde jsi?“

„Teď? U jednoho kanálu.“

„Co děláš?“

„Dívám se na mrtvého holuba, co se šprajcl v nákupním vozíku.“

„Nádhera.“

„Jak se máš?“

„Clive mě donutil přednášet maturantům.“

„Já ti to říkal.“

„No tak jsi měl pravdu. Je to zkrátka syčák.“

„Něco novýho v případu Hattem?“

Případ Hattem je momentálně Zoein největší případ. „Dneska nebo zítra se má zastavit jeden chlápek, chce se domluvit na společném postupu.“

„Co je to zač?“

„Nějaký Mark. Z Liberté sans Frontière.“

„Hipík?“

„Spíš rádobyhipík,“ odpoví Zoe a hned se za to nenávidí. „Samá ganja a na všechno odpovídá ,jasan‘.“

Luther se rozesměje. „To zvládneš.“

„Doufám. Už teď lituju, že jsem s tím souhlasila.“

Zoe si prohrábne vlasy a uvědomí si, že umírá touhou po cigaretě.

Sevře v dlani svou ofinu a jemně za ni zatahá, jen trochu, aby to zabolelo.

Dělá to už od svých sedmi let. Uklidňuje ji to. Nemá tušení proč. Někdy má strach, že skončí plešatá, jako ti vystresovaní papoušci, co si vytrhají všechno peří, na které dosáhnou, takže nakonec sedí na bidýlku a vypadají jako oškubané kuře v karnevalové masce.

„Mluvil jsi s Rose?“ zeptá se Luthera.

„Mluvil. Jasně že mluvil.“

A Zoe najednou ví, proč se tahá za vlasy. S Hattemovým případem to nemá nic společného. Může za to John a jeho neschopnost říct ne komukoliv jinému kromě vlastní ženy.

„A jak to šlo?“ zeptá se.

„Teď o tom nemůžu mluvit,“ odpoví John, „je tu moc lidí. Ale dneska se jí na to zeptat nemůžu. Dneska to zkrátka nejde.“

John vždycky pozná, když někdo lže, obvykle na první pohled. Zoe jeho rychlost a jistota někdy děsí. Ale nikdy nepozná, když lže sám sobě.

„Máme tu fakt ošklivej případ.“

„Vždycky máte ošklivej případ,“ namítne Zoe. „To je právě to.“

Zoe je nakrknutá a navíc je jí trapně. A taky jí pěkně pije krev, že v ní John vyvolává tenhle pocit – pocit viny kvůli tomu, že touží mít normální manželství.

A už je to tady zase – jsou jako dva noční hlídači, kteří obcházejí pořád stejný rajón, stejnou trasu noc co noc.

„Musím to tu dodělat,“ vysvětluje John. „Potom s ní promluvím.“

„Ale nepromluvíš.“

„Zoe.“

„Nepromluvíš, Johne. Protože po tomhle případu přijde další a po něm zase další. A potom ještě další, a tak to bude pořád až do nekonečna.“

Následuje dlouhé ticho.

„Zasraná Rose Tellerová!“ uleví si Zoe. „Ta ženská rozvrátila víc manželství než kdokoliv, koho znám.“

„Zoe –“

Zoe zavěsí.

Třesou se jí ruce.

Sáhne do šuplíku pro plechovku s tabákem a vykrade se ven před budovu do slepého úhlu bezpečnostní kamery na rohu.

Vytočí číslo Marka Northa. „Měl jsi pravdu,“ řekne. „Pořád mu dávám šanci. Dávám mu jednu šanci za druhou a on pořád jenom lže. Lže a lže a lže.“ Tahá se za ofinu a mluví dál: „Pane na nebi! Měl jsi naprostou pravdu.“

Mark mlčí.

Zoe kouří balenou cigaretu a sebere si z jazyka hořké vlákno tabáku. „Celá se třesu,“ řekne.

„Proč se třeseš?“

„Ještě nikdy jsem to neudělala.“

„Co jsi neudělala?“

„Hotel Harrigton,“ řekne. „Jsem tam za deset minut.“

Na druhém konci drátu je ticho. „Jseš si jistá?“ přeruší ho konečně Mark. „Protože pokud si nebudeš jistá, tak to nedělej.“

„Ne,“ rozesměje se Zoe, „vůbec si nejsem jistá. Ale tohle byla poslední kapka. Končím. Už toho mám po krk.“

Mark nezavěšuje a Zoe taky ne.

Ve sluchátku slyší ozvěnu vlastního dechu, přerývaného nervozitou a vzrušením.

Zoe zavolá Miriam a poprosí ji, aby zrušila všechny její dopolední schůzky.

Miriam se vyděsí – Zoe totiž nic podobného nikdy neudělala.

„Musím si vyřídit něco soukromého,“ vysvětluje Zoe. „Žádný strach. Vrátím se kolem druhé.“

Vykročí směrem k Harringtonu, butikovému hotelu na Tabernacle Street. Nevzala si kabát a prší. Založí si paže, aby jí nebyla zima.

Jakmile je hotel na dohled, rozběhne se. Její podpatky klapou po dlážděné ulici: klap klap klap.

Mark už pronajal pokoj a převzal klíč.

Sedí v předesignované hotelové hale a tváří se, že si čte Guardian. V ruce drží bílou kartu od pokoje s černým magnetickým proužkem.

Ani jeden nepromluví. Jen mlčky nastoupí do výtahu.

Jejich ramena se v malém prostoru dotýkají.

Zoe slyší, jak jí buší srdce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Posedlost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.