Jan Costin Wagner

SVĚTLO V TEMNÉM DOMĚ

Originální název: Das Licht in einem dunklen Haus,

vydáno u Galiani Berlin, Berlín 2011

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2011, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Originally published in the German language as

„Das Licht in einem dunklen Haus“ by Jan Costin Wagner

Published under the imprint Galiani Berlin

© Obálka Martina Černá, 2014

Translation © František Ryčl, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN ePUB 978-80-243-6710-1

ISBN Mobi 978-80-243-6711-8

Věnováno Venle

PROLOG

18. srpna 1985

Něco se stalo. Musím to zapsat. Všechno si zapsat, abych si na to později dokázal vzpomenout. Všechno přesně popsat, aby se v hlavě mohl vytvořit obraz.

Říkal Lauri.

Nuže… Ona nepláče. A nesměje se. Jen tu sedí. Sedím na židli vedle ní a v hlavě mám takové bzučení. Jakoby včelí nebo muší nebo tak nějak. Můj milý deníku. Sedíme vedle sebe. U klavíru.

Ona soustředěně hledí na klávesy. A pak na jednu klávesu udeří a ta se jasně rozezní. Je teplo. Oba se potíme. Šaty má pořád ještě pomuchlané. Zmuchlané a pomačkané.

Jsou to modrobílé šaty, o kterých jsem Laurimu vyprávěl. Takové lehké letní šaty, pod nimi se dá dost zřetelně rozeznat, vlastně spíš vytušit, tvar jejích prsou.

Šaty jsou velice zmuchlané a vyhrnuté, skoro vidím místo, kde jí začíná zadek. Tón zní jasně a je o něco hlasitější než bzučení, ale to bzučení taky není doopravdy, existuje jen v mé hlavě.

Okno je otevřené. Vítr fouká dovnitř, je ale teplý. Smích a cákání od jezera. To jsou jistě děti ze sousedního domu.

Venku je docela horko, dost jsem se zpotil, když jsem se hnal na kole k ní.

A pak sedíme oba zpocení vedle sebe, poté, co se to všechno stalo. Ale ona se taky třese. Jistě jí není zima, protože se přece potí a jako by byla udýchaná, ale přesto se taky třese a znovu udeří do klávesy. O něco výš než předtím, tedy ještě jasněji. Zní to tak nějak jasně a tiše. Obojí současně.

Jako výkřik šeptem.

PODZIM

1

Kimmo Joentaa žil s ženou beze jména v podzimu bez deště. Tlaková výše dostala jméno Magdalena. Ta žena si nechávala říkat Larissa.

Přicházela a odcházela. Nevěděl odkud ani kam.

Večer, když se vrátil domů, zůstal chvíli sedět v autě a hledal za okenními tabulkami známky její přítomnosti. Někdy bylo rozsvícené světlo, které, když ráno odjížděl, nesvítilo. Někdy byla tma.

Když svítilo světlo, většinou v domě nebyla. Když byla tma, seděla s překříženýma nohama na pohovce a smála se, když se jí zeptal, jaký měla den. Smála se a smála, dokud se k ní Kimmo Joentaa nepřidal.

Několikrát se jí zeptal, proč vždycky rozsvítí světlo, když odchází, a proč sedí potmě, když přijde domů. Neodpovídala mu. Jenom na něho hleděla a mlčela. To dělávala častokrát, když jí kladl otázky. Když se chtěl začít vyptávat znovu, přistoupila k němu, objala ho, svlékla ho, položila si ho na pohovku a pak se na něm pohybovala rytmickými, zkušenými pohyby, dokud nedospěl k vyvrcholení.

Než roztál sníh a led, hrávala s dětmi na jezeře hokej. Jedla spoustu zmrzliny, nejraději vanilkovou a tu z tundrových jahod. Měla ráda akční filmy, přestřelky a explodující auta. Komedie ráda neměla, ale smála se hodně. Většinou jemu. Nemusel říkat vůbec nic, mnohdy jí stačil jen výraz jeho tváře nebo nějaký pohyb, který udělal.

Měla slámově blonďaté vlasy a trvala na tom, že měří metr šedesát – a ne metr jednapadesát, jak občas tvrdíval Joentaa, protože měl rád její vzteklý pohled. Byla velmi štíhlá, což Joentau udivovalo, vzhledem ke všem těm sladkostem, které spořádala.

Občas zmizela. Když jí volal na mobil, ozval se mu cizí, anonymní hlas z hlasové schránky. Zanechával jí zprávy a cítil, jak se jeho slova propadají do ticha. Na e-mailovou adresu, kterou mu dala, jí psal texty, na něž nikdy neodpovídala. Seděl v prázdném domě, s mobilem v ruce, nad notebookem a čekal.

Začal každé ráno, když odcházel, nechávat rozsvíceno a cítil píchání v žaludku, když pak jednou dům, po několika dnech nebo týdnech, zase při jeho návratu spočíval ve tmě. Potom seděla s překříženýma nohama na pohovce, podívala se na něj a řekla, že je zase tady.

Když se jí zeptal, kde byla, mlčela.

Ráda chodívala na procházky. Celé hodiny spolu o víkendech kráčeli lesem a ona mu vyprávěla obsah filmů, které viděla, nebo knih, které četla. Četla všechno možné, jen to musely být příběhy, příběhy, které mu mohla vyprávět. Ty knihy se vršily v různých koutech domu. Pozorně jí naslouchal a pokoušel se za postavami, které ožívaly na jevišti její fantazie, najít vypravěčku.

Pracovala jako prostitutka, Joentaa ale nevěděl kde. Jednou se jí na to začal vyptávat, ale jen se tak úkosem ušklíbla a řekla, ať to nechce vědět. Když začalo léto, řekla mu, že si našla vedlejší zaměstnání na půl úvazku, že prodává zmrzlinu, a Joentaa řekl, že z toho má radost.

„Když to šikovně zařídím, můžu sníst tolik sladkostí, kolik budu chtít,“ řekla.

Ptal se jí na její jméno, její skutečné jméno, ale řekla, že na jménech nezáleží.

Ve spánku plakala, a když ji probudil, nebo na to po jejím probuzení zavedl řeč, nedokázala si ani vzpomenout, že se jí něco zdálo.

2

V polovině září šli spolu na oslavu narozenin. Nurmela, šéf policie v Turku, slavil padesátiny v obrovské zahradě svého domu, která ležela přímo na břehu řeky a skýtala malebný výhled.

Když tam přišli, přivítala je Nurmelova žena Katriina, kterou Joentaa už předtím několikrát viděl na vánočních večírcích pro policejní zaměstnance. Byla vysoká a štíhlá a jako by se neustále pohybovala s vědomím svých fyzických předností.

Zahrada už byla plná hostů a Joentaa zamířil k Petrimu Grönholmovi a Paavu Sundströmovi, kteří seděli na sluníčku u širokého stolu. Larissa mu pevně tiskla ruku, zatímco šli, a když se na ni Joentaa krátce podíval, usmála se na něho. Cítil její ruku ve své, cítil teplo toho až moc horkého podzimu a měl radost, že na tu oslavu šli. Došel ke stolu, u něhož seděli Sundström a Grönholm, a představil jim ženu, jež stála vedle něho a tiskla se k němu, jako Larissu.

„Hallo,“ řekl Grönholm.

„Wow,“ řekl Sundström.

Larissa se zasmála. Oním hlasitým, nečekaným smíchem, který měl rád, protože byl tak nefalšovaný a vždycky v něm na chvíli vzbudil pocit, že ji zná.

Sundström zíral na Larissu, dokud ho zřejmě jistá myšlenka nevrátila do reality. „Má horší polovička je taky někde tady,“ řekl a s nevelkým nadšením se rozhlédl. „Pravděpodobně se nachází někde tam, kde podávají šumivá vína.“

„Tam bych chtěla taky,“ řekla Larissa.

„Ano… hned,“ řekl Joentaa.

„Dnes se ožereme,“ řekla Larissa.

Sundström se zasmál, Grönholm se zasmál, Joentaa přikývl a Larissa pustila jeho ruku a zamířila do svahu ke stánkům s nápoji. Joentaa hleděl za ní a cítil, že také Sundström a Grönholm ji pozorují.

„Všechna čest, Kimmo, všechna čest. Nová žena ve tvém životě, je to tak?“ zeptal se Sundström.

Joentaa přikývl. Nová žena. Nebo něco takového.

„To mám radost,“ řekl Grönholm. „Už kvůli tobě mám radost.“

„Taková…,“ přerušil ho Sundström.

„Co?“ zeptal se Grönholm.

„Taková… pekelnice,“ řekl Sundström.

„Co prosím?“ zeptal se Grönholm se smíchem a vrhl na Joentau nejistý pohled.

„Chtěl jsem jen říct… Jé, ahoj, drahoušku,“ řekl Sundström. „Smím ti představit Kimma Joentau, dalšího z mých politováníhodných podřízených? Kimmo, Sabrina. Sabrino, Kimmo.“

„Zdravím vás,“ řekl Joentaa.

Sabrina Sundströmová si přiložila sklenici s šumivým vínem k ústům, upila, pak sklenici spustila níž a upřímně se usmála. Joentaa ji dosud neznal, ale věděl, že jistě musí mít smysl pro humor. Dokonce hodně velký. Jak jinak by mohla žít s Paavem Sundströmem?

Opodál začaly hrát housle a hned poté promluvil z terasy do mikrofonu skvěle naladěný policejní šéf Nurmela, poděkoval všem, že přišli a za jejich velkolepé dary, které pak v pravý čas rozbalí. A že jen doufá, že v nich nebude přespříliš narážek na důchod, odchod a soumrak života, protože on je teprve v poločase a ještě má spoustu věcí před sebou. Jeho žena Katriina stála vedle něho a na závěr řekla, že za pár minut budou k dispozici švédské stoly.

Znovu se rozezněly smyčce, na kraji široké terasy seděl kvartet, všichni v černém, tři mladé ženy a jeden mladý muž. Larissa se vrátila, na podnosu balancovala s láhví sektu a se skleničkami.

„Je toho dost pro všechny,“ řekla.

Sundström se zasmál, Grönholm jim nalil a Larissa se posadila a ihned se pohroužila do rozhovoru s paní Sundströmovou. Do rozhovoru o letních šatech, pokud si Joentaa správně vyložil slova, která tu a tam zachytil.

Koutkem oka zahlédl, jak k nim po boku své paní přichází Nurmela. Svižným krokem, v béžovém obleku, se žlutou kravatou, na níž se smáli modří kačeři Donaldi. Katriina se pohybovala plavně a elegantně, přitom bez problémů držela tempo s jeho staccatovým krokem.

„Parádní outfit,“ řekl Sundström, když se oba ocitli na doslech. „Myslím tu kravatu. A samozřejmě taky šaty tvé ženy.“

„Děkuji, děkuji,“ řekl Nurmela, Katriina se usmála a Joentaovi připadalo, že se výraz v Nurmelově tváři změnil.

„Hele, August,“ řekla Larissa.

„Hm?“ zeptal se Grönholm.

„Kdo?“ zeptal se Sundström a Grönholm se rozhlédl, zřejmě hledal onoho Augusta.

„Jejda,“ řekla Larissa a rukou si zakryla ústa, zatímco Joentaa vycítil, jak Nurmela vedle něho znejistěl a najednou měl hrozně naspěch. Katriina upřeně pozorovala Larissu.

„Tak pojď, drahoušku, musím se ještě… podívat za dalšími hosty…,“ řekl Nurmela a vyrazil ke stánkům s nápoji.

Všichni ho pozorovali, a když se Katriina vzpamatovala, vydala se za ním.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Grönholm.

„Odkdy se Nurmela jmenuje August?“ zeptal se Sundström.

„Ale on se přece nejmenuje August,“ řekl Grönholm a obrátil se na Larissu.

„Spletla jsem se,“ řekla a obdařila Joentau širokým úsměvem. „Kdo chce ještě sekt?“ Vzala láhev a dolévala jim.

Joentaa jí vděčně podal svou sklenici a pak ji vyprázdnil jedním douškem. Náhle si byl jistý, že tento den dokáže přežít jen ve stavu lehké opilosti.

„Na zdraví,“ řekla Larissa a všichni si přiťukli.

„Tak jmenuje se August, nebo ne?“ zeptala se Sabrina Sundströmová.

„O tom nic nevím,“ řekl Grönholm.

„Ne,“ řekl Sundström.

„Spletla jsem se,“ řekla Larissa

„Na jménech nezáleží,“ řekl Joentaa.

Zachytil Larissin pohled, ovšem nedokázal si ho nijak vyložit, a tak odešel pro další láhev alkoholu.

3

Zbytek oslavy se pohroužil do příjemné, měkké mlhy. Cinkání jídelních příborů, lidský had na čerstvě posečeném trávníku u sněhobílých švédských stolů. Larissa jedla s chutí, především jí chutnala vejce s lososem a sledi v curry.

„Hm, pochoutka,“ řekla několikrát a zasmála se, zatímco Joentaa cítil nutkání ji obejmout a přitisknout se k ní tak, až by se jim oběma nedostávalo vzduchu. Během opravdu krátké doby osmkrát až dvanáctkrát vyprázdnil sklenku sektu, nevěděl přesně kolikrát, protože je najednou přestal počítat a jen mimochodem zaznamenal, že Sundström pozvedl obočí.

„Eh, Kimmo… jsi v pořádku?“ zeptal se.

Joentaa přikývl. Cítil se pozoruhodně střízlivý, navzdory jemnému závoji, který mu zastřel myšlenky.

Larissa se vesele bavila s paní Sundströmovou, Grönholm se uvolněně opíral na židli, pil jedno pivo za druhým, tu a tam si dal i sekt. Zdálo se, že oběma pozorně naslouchá. Joentaa se v duchu ptal, proč Grönholm nikdy na podobné akce nechodí se svou ženou. Zvažoval, jestli s tím nějak souvisí Grönholmova dobrá nálada a jeho spokojenost, pak ale tu myšlenku zavrhl a chvíli pozoroval Nurmelu, jenž uprostřed zahrady hovořil s hosty, kteří ho obklopovali. Tu a tam vrhl pohled ke stolu, kde seděl Joentaa. Zřejmě se snažil zjistit, jak se ta drobná blondýnka mohla dostat na oslavu jeho narozenin.

Joentaa měl pocit, že co chvíli Nurmela ulpívá stále kratšími pohledy na jeho tváři, ale neuhýbal očima, na to byly příliš líné a večer byl vlahý a příjemný. Cítil Larissina objetí pokaždé, když odcházela, aby si od švédského stolu přinesla další jídlo. Občas ji chytil za ruku a pár vteřin ji podržel ve své, než ji pustil.

„Musím jít ke švédskému stolu,“ řekla Larissa káravě.

„Tak to tě nebudu zdr-žo-vat,“ odpověděl Joentaa.

Hleděl za ní a všiml si, jak provokativně vrtí zadkem. Tohle nikdy nedělala. Hraje divadlo pro ostatní. Možná pro Augusta. Většina přítomných mužů ji pozorovala, někteří se zasmáli, jiní se snažili nedát na sobě nic znát.

„To je teda ženská,“ zašeptal mu Sundström zblízka do ucha. Pocítil závan jeho dechu a přikývl.

„Co říkáš?“ zeptala se Sabrina vedle něho.

Larissa se vrátila, na bílém talířku balancovala s vejci a sledi. Pohlédl na ni a náhle ho napadlo, že ještě nikdy neviděl tak šťastného člověka.

„Co je?“ zeptala se.

„Hm?“

„Díváš se na mě tak nějak divně,“ řekla.

„To nic,“ řekl.

Ještě nikdy jsem neviděl tak šťastného člověka, pomyslel si. A ještě nikdy jsem neviděl žádného člověka, který by tak často plakal ze spaní.

Pak se cpala sledi a vejci a Sundström začal vyprávět vtipy, které hraničily s oplzlostí. Blížil se večer, od pochodní se šířilo teplo i trochu světla, a když pak bylo už příliš temno a chladno, stáhlo se tvrdé jádro do domu, který byl jasně osvětlený. Pod Joentaou se lehce podlamovaly nohy a jen neurčitě zaznamenal, že ho Nurmela zatáhl stranou.

„Na okamžik, Kimmo,“ řekl.

„Hm?“

Stáli na trávníku sami dva, z domu k nim doléhal smích. Za nimi cinkaly příbory, obsluhující personál odklízel zbytek občerstvení.

„To tys ji přivlekl?“

„Cože?“

„Tu… ženu, se kterou jsi přišel…“

„Larissa.“

Nurmela na něho upřeně zíral. Zdálo se, že mu jdou slova jen těžko přes rty. Jako by byl soustředěný na nějaký vzdálený bod. Joentaa pozoroval kačery v námořnických oblečcích na Nurmelově kravatě. V mihotavém světle pochodní.

„Zbláznil ses?“ zeptal se Nurmela.

„Hm?“

„Dotáhnout sem… šlapku…“

„Ach tak,“ řekl Joentaa.

„Ano, ach tak.“

„Ano.“

„Ano, přesně, ach tak.“

„Larissa pracuje taky jako zmrzlinářka. Na poloviční úvazek,“ řekl Joentaa.

Nurmela mlčel. Divže mu oči nevypadly z důlků.

„Ti Donaldi tancují,“ řekl Joentaa.

„Cože?“

„Na tvé kravatě.“

Nurmela sklopil oči. Pak k němu opět vzhlédl.

„Nevěděl jsem, že se znáte,“ řekl Joentaa.

„Co prosím?“

„Nevěděl jsem, že se Larissa a ty… že se… znáte.“

Nurmelovy ruce se vymrštily dopředu a popadly Joentau za krk. Pocítil píchnutí v prsou a slyšel se, jak chroptí. Pozoroval modré kačery.

Nurmelův dech byl cítit alkoholem, jeho hlas zněl ale jasně a střízlivě. „Hajzle,“ řekl.

Pak ho pustil. Joentaa sledoval jeho pohled, který směřoval k řadě oken. Katriina uprostřed místnosti, ve světle, jež se linulo z velkého lustru. Štíhlá a vysoká. S úsměvem pro každého hosta.

„Je mi líto, jestli Katriina…,“ řekl Joentaa.

Nurmela těžce dosedl na jednu z bílých skládacích sedaček. Joentaa udělal pár kroků a taky si jednu sedačku přitáhl. Posadil se.

„Je mi líto, jestli Katriina… Jestli z toho byla rozladěná…“

„Ničeho si nevšimla,“ řekl Nurmela.

„Ne?“

„Ne. Nebo možná ano. Ale to zvládnu,“ řekl Nurmela.

Zvládne to, pomyslel si Joentaa. Začalo jemně, lehounce poprchávat, poprvé po dlouhé době. Zdálo se, že hostitele v domě nikdo nepostrádá.

„Nějakou kravinu jí už navykládám,“ řekl Nurmela.

Joentaa přikývl.

„Na tom přece nezáleží,“ řekl Nurmela.

Joentaa přikývl a uviděl za okny Larissu. Byla pohroužena do rozhovoru s paní Nurmelovou. Obě se smály. Nurmela zíral do tmy a nakonec přece jen začal klopýtat o slova.

„Vždyť na tom přece vůbec nezáleží,“ zamumlal.

„Ano,“ řekl Joentaa. Viděl za okny Larissu s paní Nurmelovou. Jen s obtížemi dokázal ten obraz zaostřit.

„Poločas,“ řekl Nurmela.

„Ano,“ řekl Joentaa.

„Jsem v poločase.“ Se zjevnou snahou obrátit svá slova v čin se zvedl a toporným krokem zamířil k domu. „Pojď, Kimmo, dáme si ještě jednu,“ zavolal.

Joentaa se vydal za ním.

„Vy spolu… žijete?“ zeptal se Nurmela cestou.

Larissa za velkým oknem. Tančí v rytmu neslyšitelné hudby.

Joentaa přikývl.

„Hm,“ zabručel Nurmela a Joentau napadlo, že Larissa dost možná přijde o jednoho ze svých nejlepších zákazníků. Ale proč vlastně? Teď, když se všechno dostatečně vysvětlilo.

Nurmela, Larissa.

Nurmela si sám pro sebe přikyvoval. Modří kačeři se pronikavě smáli, podobně jako Larissa za okny.

Když Nurmela otevřel dveře a konečně uslyšeli hudbu, na niž Larissa a Katriina tančily, napadlo Joentau, že se jednou bude muset svého šéfa zeptat na dvě věci.

Proč má jeho dům zvukotěsná okna.

A proč právě August?

4

„Proč… proč právě August?“ zeptal se Sundström, protože ho už žádné další sprosťárny nenapadaly… nebo protože si Grönholm zrovna odskočil pro další pivo.

Naklonil se k Joentaovi, který si hověl na druhém konci pohovky, mezi nimi seděla jakási zrzavá žena, již Joentaa neznal a zřejmě ani Sundström neměl zájem s ní zavést rozhovor. Hlava mu spočívala těsně nad jejím klínem, zatímco upřesnil otázku: „Co to bylo předtím s tím Augustem?“

„Nemám tušení,“ řekl Joentaa.

„Larissa mi chce nabulíkovat, že o žádném Augustovi vůbec nic neřekla. Ale tys přece taky slyšel, že mluvila o Augustovi. A zřejmě měla na mysli Nurmelu.“

„Nemám tušení,“ řekl Joentaa.

„Ale…“

„Na tom nezáleží. Bylo to nedorozumění,“ řekl Joentaa.

„Já jenom myslel… Nurmela se totiž nejmenuje August. Na jeho jméno si celou dobu nedokážu vzpomenout, ale zcela jistě není…,“ mumlal Sundström a zvedl hlavu z klína ženy, která ani nehnula brvou.

Hudba byla hlasitá a sférická, basy bručely a bzučely a Larissa s Katriinou tančily a smály se na sebe a Joentaa si pomyslel, že se Nurmela vytáhl opravdu pozoruhodnou oslavou. Tvrdé jádro posledních hostů. Smyčcový kvartet už se rozloučil. Grönholm se k nim potácel v povznesené náladě, zatímco Nurmela ležel rozvalený v křesle opodál a nepřítomně se usmíval.

Poločas, pomyslel si Joentaa. Tváří v tvář výjevu, který se mu nabízel, to znělo spíš podhodnoceně.

Larissa a August.

Nebo jak se vlastně jmenují…

Potom přišla Larissa k němu, vzala ho za ruku a vytáhla ho na taneční parket v Nurmelově obýváku. Silou, která nesnesla odporu. V duchu se ptal, kde sehnal Nurmela tak ulítlou hudbu, zatímco mu Larissa visela na krku, rty na jeho uchu. Slabě vnímal její hlas, ale nerozuměl slovům, jež říkala. Příliš hlasité, naznačil jí, ale ona se usmívala a mávla rukou.

Opodál uhlazovala Sabrina Sundströmová svému muži rozcuchané vlasy a Petri Grönholm zvedal k ústům sklenici s pivem. Larissa se smála. Jemu. No ovšem. Opětoval její smích a ještě umocnil směšnost svého tanečního stylu nervózními záškuby. Také Grönholm na gauči se smál a povzbuzoval ho, Sundström zavřel oči a zřejmě si užíval Sabrininy masáže hlavy. Následovala pomalá písnička, klavír a zpěv. Larissa ho objala pažemi a řekla, že tuhle píseň mohl ten zpěvák jen stěží přežít.

„Proč?“ zeptal se Joentaa.

„Je moc smutná.“

„Hm,“ řekl Joentaa.

Najednou se podlomila v kolenou a se smíchem ho táhla s sebou k podlaze. „Jejda,“ řekl Joentaa a zachytil ji, zatímco Petri Grönholm se vyzvracel Nurmelovi na podlahu, pokrytou zlatohnědým kobercem.

„Ííííííí,“ zaječela zrzka, vyskočila z gauče a přistála v náručí jednoho muže z protidrogového.

„A jéje,“ řekla Sabrina Sundströmová a Katriina prošla místností, vzpřímená a elegantní, a sklonila se nad Grönholmem, který se přidržoval nohy stolu a pokoušel se vstát.

„To nic,“ řekla Katriina.

„Ten koberec vypadá jako to pivo, které jsi vyblil,“ řekl Sundström.

„Paavo, prosím tě,“ řekla Sabrina.

„No co… vždyť je to pravda,“ řekl Sundström.

Přišel Nurmela, objal Katriinu a společně hleděli na Grönholma, zatímco Grönholm blábolil: „Já… se… moc… omlouvám… vůbec jsem si nevšiml… že jsem tak… to poslední pivo bylo… už přes míru.“

Katriina začala podlahu utírat a Nurmela jí vzal hadr z ruky. „Počkej, já to udělám,“ řekl.

„Ještě trochu vína?“ zeptal se Sundström, zatímco pomáhal Grönholmovi vstát.

„Za to může Kimmo,“ řekl Grönholm. „Ten tvůj šílený balet mě dorazil.“

„Omlouvám se,“ řekl Joentaa a Grönholm se rozesmál. Nurmela drhnul, jak jen to šlo, a Katriina řekla: „Netlač tolik, drahý, nebo vydřeš z koberce barvu.“

„Cože?“

„Ten koberec. Když ho budeš tak drhnout, zůstane tam po čisticím prostředku skvrna.“

„Aha.“

„Já bych použil sůl,“ řekl Sundström.

„Ta je na víno,“ řekla Sabrina. „Na víno…“

Pak seděli všichni kolem stolu a Nurmela nabízel vyprošťovák, jakýsi meruňkový likér z Francie.

„Nevím, jestli je to právě teď nejlepší nápad,“ řekla Katriina a i sám Grönholm řekl: „To je dobrý, už je to dobrý.“ Ale Nurmela přesto nebyl k zastavení a přinesl láhev a všichni si přiťukli.

„Hm, to je dobré,“ řekla Larissa a vypila sklenku jedním douškem. Nurmela si odkašlal.

Signál k odchodu dali zrzka a kolega z protidrogového. Joentaa spolu se Sundströmem podpírali potácejícího se Grönholma, který si neustále pro sebe brumlal: „Teda lidi… lidi, lidi, to bych nikdy neřekl, že se něco takového… stane… právě mně…“ Pak se opět rozesmál.

Nurmela a Katriina zamávali, muž z protidrogového a zrzka zamávali – a pak jich sedělo v autě, které řídila Sabrina Sundströmová, pět. Sundströmovi seděli vpředu, vzadu seděl Joentaa, Larissa a Grönholm.

„Kam zajedeme nejdřív?“ zeptala se Sabrina.

„Nejdřív zavezeme domů Petriho,“ řekl Joentaa.

„Nedělejte si se mnou… já… můžu taky řídit, pokud to… bude nutné…,“ ujišťoval je Petri Grönholm.

Opět se rozpršelo.

„Už přichází podzim,“ konstatoval Sundström.

„Ještě má být teplo,“ řekla Sabrina Sundströmová.

Grönholm poděkoval za pěkný večer a trval na tom, že z auta vystoupí sám a sám dojde až ke svému bytu. Byl to poměrně vysoký dům v centru Turku, přímo u tržnice.

„Tak brzy nashle, ať jsi opět svěží,“ zavolal Sundström z okýnka a Petri Grönholm něco zabručel, ovšem Joentaa mu nerozuměl. A pak jeli po stále užších silnicích, zatímco pršelo čím dál víc.

„Seš si jistý, že jsme tady správně?“ zeptal se Sundström, když Joentaa Sabrinu požádal, aby odbočila na lesní cestu.

Čím si může být člověk vlastně jistý? pomyslel si Joentaa.

Dům ve tmě.

Larissa vedle něho.

Její ruka v jeho.

„No, tak se tedy mějte, vy dva,“ řekl Sundström.

„Dobře se vyspěte,“ řekla Sabrina.

„Vy taky,“ řekl Joentaa a následoval ženu, jejíž jméno neznal a která už byla na půli cesty k domovním dveřím.

5

Plakala ze spaní, a když ji Kimmo Joentaa probudil a zeptal se, jestli je v pořádku, na nic si nevzpomínala.

„Musím teď spát,“ řekla.

„Určitě se ti jen něco zdálo.“

„Kimmo, já nevím co. Nech mě spát, ano?“

„Když mi slíbíš, že nebudeš plakat.“

„Někdy jsi hrozně paličatý.“

„A jak je to s ním, s tím Augustem?“

Mlčela. Trochu se napjala.

Pocítil píchnutí v žaludku, pak v prsou.

Pálení za očima.

„Kimmo, teď spi.“

„Omlouvám se.“

„Prostě spi.“

„Omlouvám se.“

„Dobrou noc, Kimmo,“ řekla a obrátila se na bok.

Uběhla nějaká doba, z níž vykrystalizovala věta. Chvíli ji převaloval na jazyku, než ji vyslovil.

„Něco od tebe potřebuji,“ řekl konečně.

Odpověď nedostal a nevěděl, jestli ho slyšela.

„Potřebuji znát tvé jméno,“ řekl.

Zřejmě představovala jeho slova jen zvuky nebo barvy ve snu, který se jí zdál a na který si, až se probudí, nedokáže vzpomenout.

6

14. září 2010

Můj milý deníku,

říká se to tak přece, nebo ne? Ale ano. Myslím, že ano.

Všechno je nutné zapsat tak, jak to člověk vnímá. Aby si dokázal vzpomenout. Později.

Nemocnice je zařízená stroze. Stěny jsou zelené, bílé a modré. Chodím velkými halami a mám pocit, že jsem sám. Ostatní po mně vrhají pohledy, ale žádný neulpí. Lidé chodí v pláštích stejných barev jako ty stěny. Všichni spěchají a jsou soustředění. Zaměření na něco, co se mnou nemá nic společného. Mě nevidí. Rychle běhají a mizí za dveřmi a skrz stěny pronikají tlumené hlasy a občas nějaké zasténání, nějaký křik nebo pláč.

Připadám si jako stín, dokonce i když sedím u ní. V prázdné místnosti, kterou jsem našel, aniž bych ji hledal. Zeleň stěn, jež nás obklopuje. V ní hřebík a na něm dřevěný Ježíš na kříži. Na bílém nočním stolku květina z umělé hmoty. Bělost postele a ložního prádla. Lékařské přístroje. Hadičky, elektronika. Technika, která vypadá pozoruhodně staře. Zvetšelá, opotřebovaná. Stále se opakující, jemný, bzučivý tón zní do ticha jako tenkrát zvuky klavíru, vždycky chvíli poté, co udeřila do klávesy.

Opakující se, jemný, bzučivý tón, který prozrazuje, že žije.

Spát, probudit se.

Vše probíhá tak rychle, proto je třeba to zapsat. Aby se to uchovalo. Aby si člověk mohl jednou vzpomenout.

Vše probíhá tak rychle, tak strašně rychle, později se k tomu musím vrátit.

To, co umožňuje život, vtéká do ruky, do paže a pak se rozpouští, jako by to byla jen náplast na ráně.

Opouštím pokoj, běžím chodbami, zahýbám za roh. Ostatní jdou proti mně. Jejich stíny se lámou na stěnách. Někteří sedí na lavicích a zvedají oči, když nějaký hlas v úzkosti vykřikne.

Když vyjdu na denní světlo, vypadá podzim jako léto, slunce svítí jako tenkrát a na pár vteřin mám pocit, že uplynulo jen pár vteřin.

7

Když se ráno Joentaa probudil, byla už Larissa pryč. Na jazyku měl pachuť zvětralého sektu. Závrať neměl, ani ho moc nebolela hlava, ale cítil, že obojí se dostavilo už během spánku a že nějakou dobu vydrží.

Vstal a prošel obývákem do kuchyně. Dům byl tichý a prázdný. Žádná šumící, stříkající voda ve sprše. Pocítil nutkání zavolat její jméno, ale pak to slovo vyšlo z jeho úst jako zaskřehotání. Odkašlal si a zkusil to znovu. „Larisso,“ řekl bezvýrazně a zároveň tak, že by ho neslyšela, ani kdyby tady byla.

Ale ona tu nebyla. Sešel do sklepa a otevřel dřevěné dveře do sauny, jež spočívala v ranním chladu. Úzké okénko bylo otevřené. Zapomněli ho zavřít. Stál v malé čtvercové místnosti a pozoroval pozůstatky včerejšího dne. Kameny byly vychladlé, voda k polévání tvořila ve starém, šedém kbelíku klidnou, hladkou hladinu. Připadalo mu, že na spodním stupni dřevěné lavice vidí otisky jejich těl a dost možná i tělesné tekutiny, které připomínají žhavé hodiny, jež zde strávili. Než odjeli k Nurmelovi na jeho výjimečnou narozeninovou oslavu.

Jak je to vlastně s tím Augustem?

A kolik ho bude stát ta hodina v sauně, horká a vášnivá?

Vrátil se nahoru. Posadil se ke kuchyňskému stolu a dumal nad tím, že je sobota a že Larissa vlastně v sobotu nepracuje. Možná se šla jen projít. Nebo si zaplavat. Zazvonil telefon. Zůstal stát a čekal, až se zapne záznamník. Věděl, že to není Larissa. Larissa nikdy nevolala. Byl to Sundström a žádal ho, aby mu zavolal zpátky.

Přešel do obýváku a zkoumal hladinu jezera, klidnou, hladkou plochu, byla jako ta voda tam dole v sauně, v tom otlučeném kbelíku, který koupila Sanna, když ještě žila a všechno bylo v pořádku.

Posadil se na pohovku, aniž by spouštěl jezero z očí, a myslel na to, že Sanna je mrtvá a Larissa zmizela. Nic jiného nebylo důležité.

Ona se vrátí. Večer. Nebo ráno. Za pár dní nebo týdnů.

Půjde zalít Sannin hrob.

Odešel do kuchyně, nalil si do sklenice vodu a zvedl ji k ústům. Kolem prošel Pasi Laaksonen ze sousedního domu. S udicí. Zamával a Joentaa zvedl paži, aby pozdrav opětoval. Jako vždycky. Jako toho dne, kdy zemřela Sanna, a mnoho dalších dní.

Když chodil Pasi Laaksonen o víkendech krátce před polednem na ryby, stával Joentaa kupodivu často u kuchyňského okna. Díval se za Pasim, jak mizí pod svahem, který vede k jezeru, a přemýšlel, jestli je to náhoda, stále se opakující náhoda, nebo něco docela jiného.

Pasi s udicí, jdoucí, mávající. Několik hodin po Sannině smrti. Možná stává u kuchyňského okna, aby tu scénu prožíval znovu a znovu, protože ho Pasiho cesta k vodě pokaždé znovu vrací k té chvíli, kdy Sanna zemřela – a ke chvíli, kdy ještě žila.

Čím déle o tom přemýšlel, tím mu ta myšlenka připadala přesvědčivější a v duchu se ptal, proč si to uvědomil teprve teď, po letech.

Přemýšlel o tom ještě ve chvíli, kdy telefon zazvonil znovu. Vzpamatoval se a vydal se k němu rychlým, pružným krokem, třebaže věděl, že to Larissa nebude.

Byl to Petri Grönholm. Mluvil jasně, možná jen trochu pomaleji. Joentaa si vzpomněl na tu nepříliš vzdálenou chvíli, kdy Petri Grönholm pozvracel Nurmelovi koberec, i na tu vzdálenější, kdy Sanna dodýchala, a také na to, že Larissa odešla, aniž by se rozloučila. Larissa… vlastně bůh ví, jak se doopravdy jmenuje. Náhle mu bylo zatěžko soustředit se na slova, která říkal Grönholm na druhém konci telefonu.

„Kimmo?“

„Ano?“

„Rozuměl jsi všemu?“

„Ne tak docela. Takže v nemocnici…“

„Ano. Paavo Sundström už tam jede a Kari Niemi s kriminalistickými techniky už tam jsou. Ta žena byla prý beztak těžce nemocná.“

Beztak, pomyslel si Joentaa.

„To je právě divné… Ona by totiž tak jako tak umřela.“

„Aha,“ řekl Joentaa.

„To je jedno. Každopádně Paavo říkal, že máme zaparkovat na parkovišti před hlavní budovou, že se odtud dostaneme k jednotce intenzivní péče podle cedulí.“

Joentaa přikývl. Jednotku intenzivní péče nemocnice v Turku znal.

„Ano… stavíš se pro mě? Kvůli zbytkovému alkoholu, byl jsem včera v noci úplně na šrot, a tak nechci…,“ řekl Grönholm.

„Ano… jistě.“

„Tak zatím,“ řekl Grönholm a přerušil spojení. Joentaa zůstal chvíli stát s telefonem v ruce.

Když si oblékal kabát, vzpomněl si konečně, jak se Nurmela jmenuje křestním jménem. Petri, stejně jako Grönholm. Nebyl si zcela jistý, ale ano, přímo to jméno viděl před očima. Petri Nurmela, policejní šéf.

Krycí jméno August.

Plýtvání energií, pomyslel si letmo a ještě než odešel, rozsvítil v domě všechna světla.

8

29. června 1985

Lauri říká, že si mám všechno zapsat. Říká, že bych si na to jednou mohl chtít vzpomenout. Je třeba brát v potaz, že všechno probíhá velmi rychle a jednou se na všechno zapomene a ztratí se to. A pak by si člověk třeba chtěl vzpomenout. Takhle to Lauri říká.

Podle mě je Lauri dost snílek s těmi svými knihami a chytrými řečmi, vlastně vůbec s tím svým okázalým chováním, ale je taky dost chytrý, to se mu musí nechat, a krom toho je to opravdový přítel, tím jsem si jistý, proto to všechno budu ode dneška zapisovat.

Taky do toho mám chuť. Je to zvláštní, protože neznám nic horšího, než když musím psát nějaké články a diktáty a podobné blbosti. Ale jsem přesvědčený, že Lauri měl dobrý nápad, i když jsem se skoro uchechtal k smrti, když se mi snažil vysvětlit, že si Matti Nykänen jednou natluče čumák, protože život přece nemůže být založený na tom, aby člověk lítal ve vzduchu na dvou prknech.

To je přece logické, řekl.

Zeptal jsem se ho, proč vlastně začíná s Mattim Nykänenem, když je třicet stupňů a my si máčíme nohy ve vodě a slunce pálí tak, jako už hodně dlouho nepálilo.

„Máš pravdu,“ řekl Lauri, to říká často, i když většinou má pravdu on.

Někdy se sám sebe ptám, proč se vlastně se mnou Lauri zahazuje, protože on je ve všech ohledech ten nejlepší, zatímco já zase většinou ten nejhorší. Za odměnu jsem si ho včera při fotbalu vybral jako prvního do svého mužstva. Ostatní se nezmohli na jediné slovo a Lauri si myslel, že se přeslechl, a netroufal si ke mně jít. Musel jsem ho ještě jednou hlasitě zavolat, pak pomalu přišel a tázavě na mě hleděl. Pak hrál v obraně opravdu dobře a dokázal se do balonu opřít.

Pravděpodobně se taky Lauri často sám sebe ptá, proč se s ním zahazuji, a protože se tak ptáme oba dva, jsme vlastně dost dobrá dvojka. Letošní léto je každopádně krásné. Lauri říkal, že takové léto by vlastně vůbec nemělo skončit, když je tak vydařené.

Máčeli jsme si nohy ve vodě, já už dost opálený, on v tričku, paže namazané opalovacím krémem, protože má hrozný strach, že se spálí.

Říká, že si jednoho dne budu chtít na tyhle chvíle vzpomenout, a proto si mám všechno zapsat. Zatím jsem mu ještě vůbec nic nevyprávěl. Jen jsem mu řekl, že to udělám, a taky jsem zmínil hodiny klavíru. Nic víc. Dívá se na mě tak nějak divně a říká, že si mám všechno zapsat. Všechno, na co si vzpomínám, na ty hodiny klavíru a samozřejmě taky na ni.

A že si mám dávat pozor, protože nemá smysl se zamilovávat do špatných žen.

Tak tohle říká zrovna Lauri Lemberg, který ještě nikdy žádnou holku nepolíbil, protože když mu to tlustá Satu Koivinenová chtěla na svatého Jana dovolit, netrefil se.

Už to je dost legrační, když si to člověk představí. Netrefit se při líbání.

Uvidí se, jestli si na to někdy budu chtít vzpomenout, každopádně jsem teď začal psát. Můj milý deníku. Tak se to přece nějak říká, ne? Ahoj, milý deníku. Zítra se ještě musím Lauriho zeptat, jestli se to tak říká.

9

Nemocnice v Turku. Velká bílá stavba s nesčetnými okny, která se Kimmo Joentaa kdysi chystal spočítat, jednoho slunného dne, v těch dnech před Sanninou smrtí.

Vlastně chtěl jet tenkrát domů, zkontrolovat poštu a pár hodin se prospat. Ale potom seděl v autě a zíral na tu obludnou budovu a pokoušel se najít okno, za kterým leží Sanna. A spí. Nebo umírá.

Poté začal počítat, nechal toho při sto sedmdesáti čtyřech, následně vystoupil a šel chodbami zpátky k Sannině pokoji. To tedy bylo rychlé, řekla unaveně a zastřeným hlasem, zatímco si znovu sedl k její posteli a pokusil se usmát.

Parkoviště vypadalo pořád stejně. Až příliš teplé podzimní sluníčko, jako tenkrát. Grönholm vedle něho vystoupil z auta. Joentaa šel za ním, ale vzápětí ho předehnal. Náhle měl pocit, že to vše musí mít za sebou co nejdřív. Šel najisto, cestu znal. Stěny zahýbající do pravého úhlu, šipky ukazující směr. U širokých lítacích dveří s nápisem Jednotka intenzivní péče stála policistka v uniformě. Joentaa vytáhl z kapsy kabátu průkaz a opětoval její pozdrav, načež šel dál. Za zády slyšel šouravé kroky Petriho Grönholma.

Technici zajišťující stopy, celí v bílém. Pozoruhodné ticho. Za skleněnými dveřmi se o stěny opírali ošetřovatelé a sestřičky. Na konci chodby stál Sundström, pohroužený do rozhovoru s mužem, jehož Joentaa znal.

Rintanen. Primář, který pečoval o Sannu v posledních dnech jejího života a který mu dovolil být u ní dnem i nocí, i když v nemocnici platí jiná pravidla. Jedna ze sestřiček mu tehdy řekla, že to není normální a že z toho nakonec ještě sám onemocní, když nebude spát a jíst. Joentaa přikývl a mlčel a v duchu se ptal, proč takový člověk, který nemá o smrti ani ponětí, vůbec pracuje v nemocnici.

Došel k Sundströmovi a k Rintanenovi, který stál vzpřímeně, a přesto uvolněně, s hlavou lehce skloněnou, stejně jako tenkrát. Joentaa minul pokoj, v němž tenkrát ležela Sanna, vzpomínal si na jeho číslo, na jeho sněhobílou barvu, dveře teď byly zavřené. Roztřásly se mu nohy a ještě ušel pár metrů, než ze sebe dostal pozdrav, který však z jeho rtů zazněl jako zaskřehotání.

„Kimmo, stará vojna,“ řekl Sundström, za všech okolností dobře naladěný. „A pan Grönholm, všechna čest.“

Joentaa kývl na Sundströma a podal Rintanenovi ruku. „Dobrý den, my… se známe.“

Rintanen na něho pár vteřin hleděl, pak se rozpomenul. „Ano… vy jste… vaše žena… před několika lety…“

„Rád vás vidím,“ řekl Joentaa v náhlém vnuknutí.

„Jak se vám daří?“ zeptal se Rintanen.

Joentaa přikývl. Sundström si odkašlal.

„Docela dobře,“ řekl Joentaa.

Kari Niemi, vedoucí skupiny pro zajišťování stop, prošel kolem, s pohledem upřeným na předmět, který byl zabalený do průsvitné fólie. Niemi, jenž ho tenkrát objal, v těch dnech po Sannině smrti. Joentaa se v duchu ptal, jestli si to jen namlouvá, jestli je to produkt jeho fantazie, zjitřené tímto prostředím, nebo jestli opravdu ještě pořád cítí Niemiho objetí.

Sundström, Rintanen a Grönholm právě řešili, jak zachovat provoz nemocnice a současně umožnit vyšetřování vraždy.

Joentaa se od nich oddělil a přiblížil se k místnosti, kde pracovala většina techniků. Jeden z nich mu podal rukavice a plášť. Nemocniční pokoj, v němž ležela Sanna, vypadal stejně jako tento. Prostorná místnost a v ní jen jediná postel. Lidé na prahu smrti požívají privilegium být sami.

Vešel do místnosti a snažil se ovládnout třes nohou. Žena ležela na posteli, na zádech. Salomon Hietalahti, soudní lékař, seděl na židli u okna a zapisoval si poznámky.

„Ta žena byla zavražděna,“ řekl Sundström za Kimmovými zády.

Joentaa se otočil.

„Ležela v kómatu, momentálně v jakémsi bdělém kómatu. Apalický syndrom, jak to nazývá kolega Rintanen tam venku. Podle jeho názoru nebyla naděje na zlepšení.“

Joentaa přikývl.

Nebyla naděje na zlepšení, pomyslel si.

„Ale to nejlepší teprve přijde: nevíme ani, kdo to je. Neznáme její jméno.“

„Jak to?“ zeptal se Grönholm.

Ani její jméno, pomyslel si Joentaa.

„Protože ta dobrá duše byla nalezena kdesi v příkopu u silnice s otřesem mozku. Nenašlo se nic, podle čeho bychom ji mohli identifikovat.“

Zavolat Larisse.

„Myslím, že si vzpomínám. Nějakou dobu to dost dlouho propíral tisk, ne?“ řekl Grönholm.

Na odkládacím stolku, vedle telefonu. Nebo si to jen namlouvá? Musí domů, musí to zkontrolovat.

„Co já vím…,“ řekl Sundström.

„Ale ano. Neznámá bez vzpomínek a bez vědomí. Vy jste to nezaznamenali?“

Musí to zkontrolovat. Musí domů. Grönholm a Sundström spolu mluvili o ženě, která ležela pár metrů od nich na posteli, podobné té, na níž ležela Sanna. V pokoji, jenž vypadal jako ten, ve kterém zemřela i ona.

„Ostatně, jak by mohla mít nějaké vzpomínky, když nebyla při vědomí?“ řekl Grönholm a Joentaa se v duchu ptal, jestli to není zbytkovým alkoholem v krvi, že plácá takové nesmysly. Myslel na Sannu. A na to, co leží na odkládacím stolku vedle telefonu. To, o co jen zavadil pohledem. Nebyl si jistý. Musí odtud, domů.

„Kimmo?“

„Žirafa,“ řekl.

„Co prosím?“ zeptal se Sundström.

„Musím pryč,“ řekl Joentaa.

„Cože?“

„Za chvíli jsem zpátky. Něco jsem zapomněl.“

„Kimmo? Hej, tak počkej přece.“

Šel chodbami. Rychle jako tenkrát, té noci, kdy Sanně přestalo bít srdce.

„Kimmo, zatraceně!“ volal Sundström, zatímco on vyšel ven, doběhl k autu a odjel.

Ani její jméno, pomyslel si.

Nesmí ji ztratit.

10

Světlo svítilo. Bylo obtížné to poznat, protože slunce zářilo skoro jasněji než elektrická světla v domě, ale Joentaa to viděl.

Světlo svítí, Larissa tam není.

Ovšem, že ne. Na chvíli mu bleskla hlavou otázka, jestli tam vůbec někdy byla.

Když otvíral dveře a když vešel do předsíně, myslel na odkládací stolek, na němž stojí telefon. Pak stál u něj a upřeně hleděl na klíč.

Duplikát klíče od domu, který dal Larisse. Tenkrát poprvé. Kdykoli odcházela, aniž by bylo jasné, jak dlouho bude pryč, vždycky si brala klíč s sebou, aby si pak za nějakou dobu, po několika dnech nebo týdnech, až se vrátí, mohla odemknout, pozhasínat světla a pak sedět potmě v obýváku.

U klíče byla jako přívěsek neforemná dřevěná žirafa, která se jí tak moc líbila, když se před nedávnem procházeli na bleším trhu u přístaviště člunů v Naantali. Ještě toho dne se tam vrátila. Aby si ten přívěsek koupila. Aby mu tu teď spolu s klíčem a svým uměleckým jménem ponechala bůhvíproč i tu neforemnou žirafu. Mobil začal vyzvánět obvyklou melodii. Nevzal to. Pak zazvonil telefon pevné linky. Sundström hekticky namluvil do záznamníku zprávu, ale Joentaa slyšel jen hlas, aniž by vnímal obsah. Musí Larissu najít. Ne hledat, najít. Teď hned. Teď musí být u ní, obejmout ji, pevně ji k sobě přitisknout a položit jí otázky, které jí až dosud zapomněl položit. I ty ostatní, které s úsměvem nebo mlčky nebo s lehkým zavrtěním hlavy nechávala vyznít naprázdno.

Položit otázky, dostat odpovědi.

Teď hned.

Z náprsní kapsy vytáhl mobil a vyťukal její číslo. Číslo, na kterém nikdy nebyla k zastižení. Ozval se známý anonymní hlas. Volané číslo je momentálně nedostupné. To je novinka. Žádná hlasová schránka. Ruce se mu roztřásly. Odešel do kuchyně, nalil si sklenici vody a vypil ji jedním douškem.

Potom rychle sešel po schodech, do místnosti, kde bývala Sannina pracovna, v jiném životě. Ještě než onemocněla a přestala pracovat pro architektonickou kancelář, která jí pak dala jeden z nejdražších věnců, v den jejího pohřbu. Podepsaný všemi kolegy.

Posadil se za psací stůl a zapnul notebook. Přihlásil se a otevřel si e-mailovou schránku. Dvě nové zprávy. Že vyhrál v jakési loterii, které se nezúčastnil. Druhá zpráva byla od jeho kolegy Tuomase Heinonena. Kimmo pocítil píchnutí v žaludku. Musí Tuomase navštívit, na klinice, kam se před pár týdny nechal zapsat, když se mu znovu vrátila jeho hráčská závislost. Heinonen už několik měsíců nepracoval. Poprvé se svěřil do lékařské péče, když prohrál všechen výnos z prodeje třípokojového bytu, který zdědil a prodal, aniž by o tom cokoli řekl své ženě Paulině. Joentaa si předsevzal, že Paulině zavolá a pak spolu s ní a s dvojčaty, dcerkami, půjdou na kliniku a navštíví Tuomase a všechno se vysvětlí a bude zase v pořádku. Brzy.

Od Larissy žádná zpráva.

Vyťukal adresu – veryhotlarissa@pagemails.fi

Napsal:

Milá Larisso,

doufám, že se Ti daří dobře, ale dělám si trochu starosti. Klíč leží tady. Zapomněla jsi ho? Položím ho do trávy pod jabloň, kdybys přišla zrovna někdy, když budu pryč z domu.

Srdečně zdraví

Kimmo

Hleděl na ten text a v duchu se ptal, proč nepoložil ty důležité otázky. Proč nežádal odpovědi.

Odeslal zprávu a chvíli čekal, zda se dostaví pocit, že na druhém konci někdo začal číst.

Potom odešel nahoru, vzal si kus papíru a tužku a v duchu se ptal, co chtěl vlastně napsat. Pohled mu ulpěl na Sannině fotografii, která stála na polici vedle hromádky Larissiných knížek.

Jednou s Larissou o Sanně mluvili. Mluvili o této fotce. Leželi na gauči a náhle Larissa, zatímco na televizní obrazovce explodovalo nějaké město, vstala a přistoupila k fotografii.

Fotografie Sanny, zakloněné dozadu na běžkách, hlasitě se smála, zřejmě když ještě byla zdravá, tu zimu před její smrtí.

Larissa si fotku důkladně prohlížela, jako by ji viděla poprvé, a potom řekla: „Sanna byla opravdu skvělá.“

Na obrazovce se hrdina zřítil z velké výšky do moře, aniž by zemřel, a Joentaa vyprávěl o Sanně. Zřejmě dost dlouho, protože když jeho hlas umlkl, končily také titulky filmu a Larissa seděla naprosto vzpřímeně, neobratně ho hladila po noze a on hledal její pohled.

„Nechtěl jsem, abys…,“ řekl a ona se zasmála, aniž by přestala plakat, a odvětila:

„Ach, Kimmo, já pláču každý den.“

11

Jel zpátky do nemocnice. Hnal auto ulicemi a pokoušel se spočítat roky, měsíce a dny, jež uplynuly od Sanniny smrti.

V jistou chvíli se zarazil a přemýšlel, že by měl raději počítat hodiny nebo minuty. Vteřiny. Okamžiky, jež uplynuly od chvíle, která neuplyne nikdy.

Předtím položil žirafu pod jabloň.

Seděl v autě na parkovišti a místo vteřin začal znovu počítat okna. To je určitě jednodušší. Policejní auto na zákazu stání. Minibus kriminalistických techniků v plném slunci.

Vystoupil a vydal se cestou, kterou už dnes jednou přišel a zase odešel. Vybledlé šipky různých barev ukazovaly různé cesty. Modré šipky k jednotce intenzivní péče, zelené k nedaleké chirurgii. Žluté k porodnici. Bílé k bufetu.

Sledoval pravé úhly a modré šipky.

Pokoj, v němž ležela Sanna.

Kari Niemi, usměvavý, jako by vše bylo v pořádku, mu podržel před očima průsvitnou fólii a řekl něco, čemu Joentaa nerozuměl, protože vlny dokázaly pohltit slova dřív, než k němu dorazila.

Sundström zamířil k němu, tvář rudou rozčílením, a Joentaa si vzpomněl na žirafu pod stromem.

„Kimmo, ty chlape!“

„Už jsem zpátky,“ řekl Joentaa.

„Co je s tebou?“

„Nic.“

„Kimmo!“

Joentaa prošel kolem něho a zastavil se na prahu. Žena stále ještě ležela na posteli, na kraji místnosti, jako prázdná schránka, obklopená bezvýznamně vypadajícími přístroji.

„Velká neznámá,“ zamumlal Sundström.

„Ano,“ řekl Joentaa.

„K výslechům používáme bufet,“ řekl Sundström a otočil se.

Joentaa přikývl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Světlo v temném domě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.