Vzor citace: DVOŘÁK, J., ŠVESTKA, J. a kol. Občanské právo hmotné. Svazek 3. Díl třetí: Věcná práva. Praha: Wolters Kluwer, 2015, 228 s.

Právní stav zákonodárství, publikací a judikatury k 31. 1. 2015

© Jan Dvořák, Jiří Švestka, Iveta Bláhová, Tomáš Dvořák, David Elischer, Josef Fiala, Ondřej Frinta, Josef Salač, Petr Šustek, Alexandr Thöndel, Michaela Zuklínová, 2015

ISBN 978-80-7478-325-8 (soubor)

ISBN 978-80-7478-935-9 (brož.)

ISBN 978-80-7478-936-6 (e-pub)

Seznam autorů svazku 3

Věcná práva:

JUDr. Iveta Bláhová

– hlava sedmá

prof. JUDr. Jan Dvořák, CSc.

– § 3 L hlavy druhé, § 1 hlavy páté

doc. JUDr. Tomáš Dvořák, Ph.D.

– § 6 a § 7 hlavy druhé

JUDr. PhDr. David Elischer, Ph.D.

– hlava šestá

prof. JUDr. Josef Fiala, CSc.

– § 3 hlavy páté

JUDr. Ondřej Frinta, Ph.D.

– hlava čtvrtá

doc. JUDr. Josef Salač, Ph.D.

– § 3 A až K hlavy druhé

JUDr. Petr Šustek, Ph.D.

– § 4 hlavy páté

prof. JUDr. Jiří Švestka, DrSc.

– hlava první

JUDr. MUDr. Alexandr Thöndel, Ph.D.

– § 4 hlavy druhé, § 2 hlavy páté

doc. JUDr. Michaela Zuklínová, CSc.

– § 1, § 2 a § 5 hlavy druhé, hlava třetí

Uspořádali:

prof. JUDr. Jan Dvořák, CSc.

prof. JUDr. Jiří Švestka, DrSc.

Tajemník:

JUDr. Ondřej Frinta, Ph.D.

Seznam použitých zkratek

Právní předpisy: 1

ABGB Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (všeobecný občanský zákoník)

BGB Bürgerliches Gesetzbuch (německý občanský zákoník)

C. c. Code civil (francouzský občanský zákoník)

CCQ Code civil québecois (občanský zákoník kanadské provincie Québec)

daňový řád zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

exekuční řád zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů

insolvenční zákon zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

katastrální vyhláška vyhláška č. 357/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální vyhláška)

katastrální zákon zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

Listina usnesení předsednictva ČNR o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky, uveřejněné pod č. 2/1993 Sb., ve znění ústavního zákona č. 162/1998 Sb.

notářský řád zákon č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák. zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obč. zák. č. 141/1950 Sb. zákon č. 141/1950 Sb., občanský zákoník

obč. zák. č. 40/1964 Sb. zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

obch. zák. zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

správní řád zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

stavební zákon zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

tr. zákoník zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Ústava zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky, ve znění ústavních zákonů č. 347/1997 Sb., č. 300/2000 Sb., č. 395/2001 Sb., č. 448/2001 Sb., č. 515/2002 Sb., č. 319/2009 Sb., č. 71/2012 Sb. a č. 98/2013 Sb.

všeobecný občanský zákoník Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (ABGB)

z. o. k. zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zák. o vlastnictví bytů zákon č. 72/1994 Sb., kterým se upravují některé spoluvlastnické vztahy k budovám a některé vlastnické vztahy k bytům a nebytovým prostorům a doplňují některé zákony (zákon o vlastnictví bytů)

zák. o vyvlastnění zákon č. 184/2006 Sb., o odnětí nebo omezení vlastnického práva k pozemku nebo ke stavbě (zákon o vyvlastnění)

zákoník práce zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

ZGB Zivilgesetzbuch (švýcarský občanský zákoník)

Další zkratky:

NS ČR Nejvyšší soud České republiky

ř. z. říšský zákoník

Sb. Sbírka zákonů

sp. zn. spisová značka

1^1Pozn.: Tam, kde u citovaného paragrafu není uvedena žádná zkratka právního předpisu, rozumí se tímto předpisem občanský zákoník, nevyplývá-li z textu něco jiného.

HLAVA PRVNÍ

Věcná práva

§ 1 Pojem věcných práv

1. Věcná práva (iura in rem) a z nich v prvé řadě vlastnické právo jako věcné právo základní (mateřské) povahy tvoří jednu z klíčových částí celkového systému občanského práva, konkrétně subsystému majetkových práv (to platí bez zřetele k tomu, jde-li o institucionální či pandektní, resp. jakkoliv smíšeným způsobem zvolený systém soukromého práva).

To je namístě, uváží-li se, že jsou to právě věcná práva, která poskytují odpověď na jednu z ústředních otázek soukromého života lidí, tj. komu určitá věc patří, kdo ji užívá, kdo z ní bere užitky a zejména kdo a jak s ní nakládá.

Věcná práva mají zcela zásadní společenský a právní význam. Proto jsou jako taková zařazena v části třetí občanského zákoníku hned v hlavě druhé, označené „Absolutní majetková práva“ (§ 976 a násl.).

2. Podstata věcných práv spočívá v tom, že oprávněná osoba má jejich prostřednictvím sama možnost v mezích zákona vykonávat přímé, resp. bezprostřední právní panství nad individuálně určenou věcí bez jakéhokoliv zprostředkování jinou osobou.

Obsah tohoto právního panství je určen buď všeobecně (vlastnické právo), kdy je oprávněná osoba – vlastník v mezích zákona oprávněna s věcí podle své vůle (libovolně) jakýmkoliv způsobem, a tedy co nejobsáhleji, nakládat, anebo zvláštně (věcná práva k věci cizí), kdy je osoba oprávněna jen k určitému zvlášť vymezenému (částečnému) nakládání s věcí (např. pouze k přechodu přes cizí pozemek).

Již tímto přímým, resp. bezprostředním výkonem právního panství nad individuálně určenou věcí dochází k uspokojování životních potřeb oprávněné osoby, aniž by k tomu byla zásadně potřebná součinnost (spolupráce) jiných osob. K realizaci věcného práva postačí, že oprávněnou osobu v možnosti přímého, resp. bezprostředního právního panství nad individuálně určenou věcí nikdo z třetích osob neruší, nýbrž naopak tento věcněprávní stav má povinnost respektovat.

3. Z výše uvedeného lze dovodit tyto základní rysy věcných práv:

a) Jde o absolutní majetková práva, kterými oprávněná osoba v mezích zákona vykonává přímé, resp. bezprostřední právní panství nad individuálně určenou věcí, přičemž všechny třetí osoby mají povinnost tento věcněprávní stav respektovat. Protože se tato povinnost týká všech třetích osob, je odůvodněné hovořit o tom, že věcná práva mají absolutní povahu (působí erga omnes), nestanoví-li zákon jinak (srov. dále).

b) Všechny třetí osoby jsou vůči osobě oprávněné z věcného práva povětšině povinny nekonat (non facere), tj. buď se zdržet vlastního aktivního chování k věci anebo strpět chování osoby oprávněné z věcného práva, a tak vytvářet potřebný právní prostor pro nerušené přímé, resp. bezprostřední právní panství oprávněné osoby. Respektování tohoto stavu může oprávněná osoba autoritativně vynucovat.

c) Předmětem věcných práv jsou vždy věci v právním smyslu (v tom je také třeba hledat původ označení těchto práv jako věcných).

Věci v právním smyslu jsou podle § 489 chápány – na rozdíl od předchozích úprav v občanských zákonících č. 141/1950 Sb. a č. 40/1964 Sb. – široce čili nejen jako věci hmotné (movité, nemovité a přiměřeně i ovladatelné přírodní síly), nýbrž i jako věci nehmotné, tj. práva, zejména pohledávky, jakož i jiné věci nehmotné podstaty (např. patenty, ochranné známky, průmyslové vzory, investiční nástroje bez hmotné podstaty aj.) rozdílné od osoby a sloužící lidským potřebám.

U práv to však podle § 979 platí jen tehdy, připouští-li to jejich povaha, tj. musí jít o práva majetková (převoditelná), připouštějící trvalý (výkon vlastnického práva) či opakovaný výkon (např. služebnost v podobě čerpání vody ze studny souseda), a zároveň neplyne-li ze zákona něco jiného.

d) Věcná práva jsou tak neoddělitelně spjata s věcí (hovoří se též o tom, že věcná práva na věci lpí). To znamená, že spolu s věcí přecházejí na jejího nabyvatele (srov. např. prodej věci zatížené zástavním právem).

4. Protože věcná práva jako základní druh absolutních práv mohou být podle § 977 založena jen zákonem, je jejich výčet v občanském zákoníku nutno chápat jako taxativní a zároveň jako uzavřený (numerus clausus). To znamená, že osoby soukromého práva nemohou mezi sebou svým právním jednáním rozšířit počet typů věcných práv nad rámec zákona. Osoby soukromého práva si proto mohou sjednat jen ten z typů věcných práv, které stanoví zákon; jinou možnost ve věcněprávní oblasti – na rozdíl od závazkověprávní oblasti (srov. dále) – nemají (§ 1746 odst. 2).

5. Právní úprava věcných práv je zásadně kogentní. Podle § 978 se totiž osoby soukromého práva svým ujednáním (zásada autonomie vůle) mohou odchýlit od ustanovení třetí části občanského zákoníku (odchylka od kogentnosti úpravy). Má-li však mít takové ujednání účinky i vůči třetím osobám, musí to výslovně připouštět zákon; v opačném případě jsou takovým ujednáním vázány jen jeho strany (ius inter partes).

6. Věcná práva jako druh občanských majetkových práv je třeba odlišovat od jiných druhů občanských majetkových práv. Pomine-li se v této souvislosti další občanské majetkové právo, konkrétně dědické právo, které bylo kdysi – a někdy je ještě i dnes – neodůvodněně zahrnováno mezi věcná práva, je třeba věcná práva odlišit od druhé klíčové části systému občanských majetkových práv, tj. od práv závazkových – obligačních (iura in personam).

Základní úprava závazkových (obligačních) práv je v občanském zákoníku provedena v části čtvrté označené jako „Relativní majetková práva“ (§ 1721 a násl.).

Zatímco u věcných práv, jak bylo již řečeno, je svoboda vůle osob soukromého práva při vzniku jejich typů omezena jejich zákonným výčtem, u závazkových práv tomu tak při tvorbě jejich typů zásadně není (smluvní strany si mohou sjednat jakýkoliv typ závazku – § 1746 odst. 2). Věcná práva, která sledují cíl uspokojovat životní potřeby oprávněných osob zpravidla dlouhodoběji, se realizují již přímým, resp. bezprostředním právním panstvím oprávněné osoby nad individuálně určenou věcí, aniž by k tomu bylo třeba – jako je tomu u závazkových (obligačních) práv – zásadně třeba součinnosti (kooperace) jiných osob. Prostřednictvím závazkových práv (založených např. kupní, směnnou, darovací, nájemní smlouvou, deliktem, popř. porušením smlouvy) dochází naopak k realizaci uspokojování životních potřeb oprávněné osoby jen ve vzájemné součinnosti (kooperaci) s jinými osobami (odůvodněně se proto v těchto případech hovoří o tom, že jde o práva vznikající pouze mezi stranami – iura inter partes).

V této souvislosti je však třeba dodat: čeho může osoba soukromého práva dosáhnout prostředky věcného práva, lze ve své podstatě dosíci i prostředky závazkového (obligačního) práva. Tak např. právo čerpat vodu ze studny na pozemku souseda si mohou osoby sjednat buď jako závazek (obligaci), anebo jako věcné právo. V prvém případě, dojde-li ke změně vlastníka kteréhokoliv z pozemků, jeho převodem závazkový právní poměr zaniká. Žádný z dalších vlastníků obou pozemků není proto nadále ani zavázán, ani oprávněn z takto zaniklého závazkového poměru. Bylo-li však naopak toto právo čerpat vodu ujednáno mezi stranami jako věcné právo evidované ve veřejném seznamu (katastru nemovitostí), má kterýkoliv vlastník pozemku se studnou povinnost trpět, aby vlastník sousedního pozemku čerpal vodu ze studny, zatímco každý nový vlastník sousedního pozemku má právo vodu ze studny čerpat; to ovšem platí jen za předpokladu, že toto věcné právo čerpat vodu ze studny nebylo určeno jen pro určitou osobu.

7. Vzhledem k výše zmíněnému společenskému a právnímu významu a úloze věcných práv v systému občanských majetkových práv pro soukromý život lidí je zcela přirozené, že při jejich úpravě i ochraně je opodstatněně kladen zvláštní důraz na uplatnění ústavně garantovaného principu právní jistoty. Požadavek uplatnění tohoto principu vystupuje zvlášť výrazně do popředí zejména tehdy, týká-li se věcné právo nemovitých věcí evidovaných ve veřejném seznamu, konkrétně v katastru nemovitostí (zákon č. 256/2013 Sb., katastrální zákon). V takových případech se totiž teprve zápisem nemovitostí do katastru nemovitostí (intabulací) nabývá k nemovitým věcem věcné právo, zejména vlastnické právo, právě tak jako např. i právo stavby, právo odpovídající věcnému břemeni aj.

Je však třeba dodat, že existují i veřejné seznamy některých movitých věcí – § 1102 (jako příklad lze uvést letecký rejstřík letadel, která jsou v něm zapsána); i v těchto případech se teprve zápisem do takového rejstříku nabývá k evidovaným movitým věcem věcné právo, zejména vlastnické právo.

Protože se např. i patent či průmyslový vzor považují za věci v právním smyslu (§ 489, § 496 odst. 2), jsou jejich převody spojeny se vznikem věcných práv až v důsledku zápisů do patentového rejstříku (zákon č. 527/1990 Sb., o vynálezech a zlepšovacích návrzích) či do rejstříku průmyslových vzorů (zákon č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů).

8. K zápisům do veřejného seznamu a k jejich funkci lze obecně blíže uvést zejména:

Je-li do veřejného seznamu zapsáno právo k věci (věcné právo), nikoho neomlouvá neznalost zapsaného údaje (ignorantia legis non excusat). Je-li právo k věci do veřejného seznamu zapsáno, má se za to, že bylo zapsáno v souladu se skutečným právním stavem; naopak bylo-li právo k věci z veřejného seznamu vymazáno, má se za to, že neexistuje (§ 980); v obou případech jde o vyvratitelné právní domněnky, u kterých je přípustný důkaz opaku.

Je-li do veřejného seznamu zapsáno věcné právo k cizí věci (např. právo stavby, právo odpovídající věcnému břemenu), má přednost (prioritu) před věcným právem, které není z veřejného seznamu zřejmé, zejména není-li v seznamu vůbec zapsané (§ 981). Pro pořadí věcných práv k cizí věci rozhoduje doba podání návrhu na zápis práva (nikoliv uskutečnění zápisu; blíže o zásadě priority hlava sedmá, § 3 D). Práva zapsaná na základě návrhů podaných v téže době mají stejné pořadí (§ 982 odst. 1; výjimky ze zásady priority stanoví § 982 odst. 2).

Není-li stav zapsaný ve veřejném seznamu v souladu se skutečným právním stavem (§ 984), svědčí zapsaný stav ve prospěch té osoby, která nabyla věcné právo za úplatu v dobré víře od osoby k tomu podle zapsaného stavu oprávněné (zásada materiální publicity chránící důvěru k údajům zapsaným do veřejného seznamu; o zásadě materiální publicity blíže hlava sedmá, § 3 E). Dobrá víra (bona fides) se posuzuje k době, kdy k právnímu jednání došlo; vzniká-li však věcné právo až zápisem do veřejného seznamu, pak se dobrá víra posuzuje až k době podání návrhu na zápis (§ 984).

Není-li stav zapsaný ve veřejném seznamu v souladu se skutečným právním stavem, může se osoba, jejíž věcné právo je dotčeno, domáhat odstranění tohoto nesouladu; prokáže-li, že své právo uplatnila, zapíše se to na její žádost do veřejného seznamu (§ 985).

Kdo podle § 986 tvrdí, že je ve svém právu dotčen zápisem provedeným do veřejného seznamu bez právního důvodu ve prospěch jiného, může se domáhat výmazu takového zápisu a žádat, aby to bylo ve veřejném seznamu poznamenáno (poznámka; blíže o ní hlava sedmá, § 4 D). Požádal-li žadatel o poznamenání spornosti zápisu do jednoho měsíce ode dne, kdy se o zápisu dozvěděl, působí jeho právo vůči každému, komu popíraný zápis svědčí, anebo kdo na jeho základě dosáhl dalšího zápisu (nebyl-li žadatel o zápisu cizího práva řádně vyrozuměn, prodlužuje se lhůta jednoho měsíce na tři roky ode dne, kdy byl popíraný zápis proveden).

Blíže o nejvýznamnějším veřejném seznamu – o katastru nemovitostí – srov. hlavu sedmou.

§ 2 Druhy věcných práv

1. Věcná práva mají sice základní rysy společné, přece se však od sebe zároveň navzájem odlišují.

Lze je třídit do dvou skupin:

a) První skupinu věcných práv tvoří věcná práva k věci vlastní (iura in re sua – propria).

Sem patří vlastnické právo jako základní (někdy též označované jako mateřské) přirozené věcné právo (§ 1011 a násl.; blíže hlava druhá, § 1 a násl.).

Totéž platí o právu spoluvlastníků (§ 1115 a násl.; blíže o něm hlava druhá, § 5). I právo spoluvlastníků je vlastnickým právem.

Vzhledem k tomu, že se ve vlastnickém právu promítají základní ekonomické (majetkové) poměry společnosti, je přirozené, že vlastnické právo je základem určujícím podstatu a funkce majetkového právního řádu svobodné demokratické společnosti s tržním hospodářstvím.

Pro tento svůj základní společenský a právní význam a společenskou roli je vlastnické právo výslovně chráněno ústavním pořádkem České republiky (čl. 11 Listiny).

V podústavní sféře je hlavní úprava vlastnického práva obsažena v občanském zákoníku (§ 1011 a násl.).

Ani vlastnické právo však neznamená neomezenou možnost nakládat individuálně určenou věcí bez ohledu na zájmy jiných osob soukromého práva anebo zájmy společnosti jako celku (veřejný – obecný zájem; veřejné blaho). Pro právní stát, který musí plnit v moderní společnosti řadu veřejných úkolů, tj. zachovat v prvé řadě mír, pořádek a spravedlivou rovnováhu a stabilitu mezi lidmi, jsou tudíž příznačná i určitá omezení (limity) vlastnického práva a jeho výkonu. Lze to vyjádřit i tak, že svoboda vlastnického práva vlastníka je omezena vlastnickou svobodou jiných osob, právě tak jako svobodou společnosti jako celku (hovoří se též o sociální funkci vlastnického práva, resp. o povinnostech zatěžujících vlastníka věci). Z této ideje vychází i Listina základních práv a svobod, která stanoví, že „vlastnictví zavazuje“ (čl. 11 odst. 3 Listiny). Blíže hlava druhá, § 2 B.

b) Druhou skupinu věcných práv tvoří věcná práva k věci cizí (iura in re aliena).

Pro tuto druhou skupinu věcných práv je příznačné, že poskytují oprávněné osobě – nevlastníkovi – možnost v mezích zákona vykonávat přímé, resp. bezprostřední, právní panství nad individuálně určenou věcí (§ 489), avšak obsah tohoto právního panství nespočívá v libovolném (co nejobsáhlejším) nakládání s věcí, jako je tomu u vlastnického práva, nýbrž jen v určitém zvlášť vymezeném (částečném) nakládání, ke kterému věcné právo oprávněnou osobu opravňuje. Tak např. vlastník pozemku zřídí služebnost přechodu evidovanou ve veřejném seznamu ve prospěch jiného, ať už vlastníka sousedního pozemku, nebo jiné určité osoby. Vlastník pozemku je tak povinen strpět přecházení oprávněné osoby přes svůj pozemek. Oprávněné osobě náleží zvlášť vymezené (částečné) věcné oprávnění k služebnému pozemku, spočívající v možnosti přes něj přecházet.

2. Vývoj a výčet jednotlivých věcných práv k věci cizí se v jednotlivých státech Evropy a světa vyznačoval a vyznačuje určitými zvláštnostmi. Proto poznání o nich musí vždy vycházet z platných soukromoprávních úprav jednotlivých států.

Český občanský zákoník (§ 1240 a násl.) k věcným právům k věci cizí řadí:

a) Právo stavby (§ 1240 a násl.).

Jde o druh věcného práva k věci cizí, které poskytuje oprávněné osobě možnost zřídit si na cizím pozemku trvalou stavbu s tím, že stavba se stane po zániku práva stavby součástí pozemku.

b) Věcná břemena (§ 1257 a násl.), která zákon třídí na:

– služebnosti (§ 1257 a násl.) a

– reálná břemena (§ 1303 a násl.).

c) Zástavní a podzástavní právo (§ 1309 a násl.).

d) Zadržovací (retenční) právo (§ 1395 a násl.).

e) Předkupní právo zákonné (§ 1124, § 1125) a předkupní právo smluvní zřízené jako věcné (§ 2144).

Do části o věcných právech zařadil zákonodárce i správu cizího majetku (§ 1400 a násl.). Tu by však pro její převažující závazkové (obligační) prvky bylo namístě řadit spíše mezi relativní majetková práva (část čtvrtá; § 1721 a násl.).

3. V teorii i praxi občanského práva není jednotně chápána právní povaha, a v důsledku toho ani zařazení institutu držby jako právního pojmu (possessio) v systému občanského majetkového práva (má se tu na mysli, jak vyplyne z dalších výkladů o držbě, nikoliv držba jako jedno z dílčích oprávnění vlastníka neboli držba vlastnická, nýbrž držba někoho jiného než vlastníka neboli držba nevlastnická).

Nevlastnická držba předpokládá, že držitel má věc ve své faktické moci (corpus possessionis), a zároveň vůli nakládat s věcí jako s vlastní neboli vykonávat držbu pro sebe (animus possidendi). Tato držba je chápána buď jako určitý faktický stav, který však je z hospodářských důvodů upravován a chráněn právem s absolutní povahou (a to nezávisle na ochraně vlastnického práva), nebo jen jako určitý faktický stav, anebo jako zvláštní druh subjektivního věcného práva. Tato učebnice zastává u nás převažující názor uvedený na prvém místě.

Vše o držbě srov. hlava třetí, hlava čtvrtá, § 2.

HLAVA DRUHÁ

Vlastnictví

§ 1 Obecně o vlastnictví a vlastnickém právu

1. Vlastnické právo, jak bylo řečeno již výše v hlavě první – § 1011 a násl., je jedním ze základních přirozených práv chráněných ústavním pořádkem České republiky (čl. 11 Listiny). Jde o právo vlastnit majetek, ale i o právo majetek nabývat, tj. nabývat majetek do svého vlastnictví.

2. Právní teorie a praxe, ale především právní předpisy, používají vedle pojmu „vlastnické právo“ také pojem „vlastnictví“. Zpravidla se tyto pojmy používají promiscue (srov. např. cit. čl. 11 Listiny). Platí to i o této učebnici.

Občanský zákoník v § 1011 a § 1012 věta první, resp. také druhá, vykazuje snahu rozlišovat mezi uvedenými pojmy (důvodová zpráva k občanskému zákoníku takový záměr uvádí výslovně). Z těchto ustanovení je třeba dovodit, že zatímco vlastnické právo je ve vlastním slova smyslu subjektivním majetkovým právem vlastníka, vlastnictví je jeho předmětem. Problém je ale nejen v tom, že výraz „vlastnictví“ je mnohovýznamové slovo. Také však, a to zejména, v tom, že „vlastnictví“ ve smyslu § 1011 občanského zákoníku je nejspíš tímtéž, co „majetek“, popř. „jmění“ ve smyslu § 495 téhož zákona. Kromě toho: v jednotlivých ustanoveních občanského zákoníku lze nalézt několik míst, která nectí prve uvedená zákonná pravidla o rozdílu mezi uvedenými pojmy a o deklarované potřebě je rozlišovat.

3. Odpověď na otázku „co je to vlastnictví“, resp. „co to je vlastnické právo“, čili na otázku pojmu „vlastnictví“ dává občanské právo.

V průběhu právních dějin se objevila různá pojetí a různá vymezení pojmu „vlastnictví“, resp. vlastnického práva.

Do popředí vystupují dvě pojetí, ale jsou známa i další.

4. Pro účely pojmového vymezení vlastnictví, resp. vlastnického práva je nejprve třeba si uvědomit, co je předmětem vlastnického práva, co lze vlastnit (pomine-li se výše citované ustanovení o předmětu vlastnického práva, které nelze uspokojivě vyložit).

Předmětem vlastnického práva jsou tradičně jen hmotné věci. Právě a jen pro tyto hmotné věci byla koncipována celá klasická právní úprava nejen vlastnického práva, ale také držby a věcných práv k věci cizí.

Občanským zákoníkem přijatý pojem věci v právním smyslu však zahrnuje nejen hmotné věci, ale také věci nehmotné čili také všechna práva a mezi nimi především pohledávky. Předmět věcných práv je ale, pokud jde o nehmotné věci, omezen, a to pouze na ta práva, jejichž povaha to připouští, a ze zákona neplyne nic jiného (§ 979).

Pozitivním dovozením lze dojít ke zjištění, že pojem věci zahrnuje z majetkových práv jenom ta, jejichž předmětem je věc a která jsou jednak převoditelná, jednak připouštějí trvalý nebo opakovaný výkon.

Mezi věci, které mohou být předmětem vlastnického práva, patří rovněž předměty duševního vlastnictví. Ale patří mezi ně i takové předměty práv a povinností, které, ač nejsou věcmi v právním smyslu, se jako věci chovají a také se s nimi jako s věcmi nakládá, prostě proto, že právo jiné zvláštní právní cesty (dynamiky) pro tyto předměty nemá (srov. např. zvíře, obchodní závod, obchodní podíl aj.).

To, co bude dále řečeno o pojmu vlastnictví, platí obdobně i pro spoluvlastnictví, protože i spoluvlastnictví je nepochybně vlastnictví.

§ 2 Pojem vlastnictví

A. Kritérium rozlišení

Dvojí pojetí vlastnictví, jak bylo již zmíněno, se liší podle toho, zda se vlastnictví chápe jako jeden celek čili zda se vlastnictví pojímá celistvě, anebo zda se vlastnictví, resp. vlastnické právo nahlíží prizmatem jednotlivých vlastníkových oprávnění. Podle tohoto rozlišení lze mluvit o vymezení syntetickém a analytickém.

B. Teorie právního panství (definice syntetická)

1. Již římské právo rozumělo vlastnictvím právní panství nad věcí, a to mj. na rozdíl od faktického panství nad věcí, tj. držby. Charakterizovalo se jako všeobecné, přímé, resp. bezprostřední, a výlučné. Je případné poznamenat, že z tehdejších dvou označení vlastnictví se do dnešní doby zachovala v různých podobách proprietas, zdůrazňující praktickou stránku (na rozdíl od dominia, které vyjadřovalo moment mocenský).

Do teorie věcných práv, kterou vytvořila středověká právní škola komentátorů, patří i Bartolova teorie vlastnictví. Vlastnictví (dominium) bylo pojato jako panství nad hmotnou věcí čili znamená především ovládání věci. Vlastnické právo bylo vymezeno jako naprostá a výlučná možnost disponovat věcí, a to v mezích platného práva.

Moderní právní teorie prosadila toto pojetí již do prvních civilních kodexů, Code civil (C. c.) i Allgemeines bürgerliches Gesetzsbuch (ABGB), a podpořila je jedním z přirozenoprávních principů, totiž svobodou vlastnictví.

Takže zatímco první z uvedených zákoníků mluví o vlastnictví jako o právu věci užívat a nakládat jimi tím nejúplnějším, nejvšestrannějším, veškerým možným (franc. l’plus absolue) způsobem (čl. 544 C. c.), druhý pojímá vlastnictví jako oprávnění nakládat podle libosti – libovolně (něm. nach Willkür) podstatou a užitky věci (§ 354 ABGB). Podobné pojetí obsahuje také švýcarský občanský zákoník (ZGB), ale i jeden z nejmodernějších civilních kodexů, nizozemský Burgelijk Wetboek, který v 5. knize (Věcná práva) v čl. 1 mluví o nejobsáhlejším (meet omvattende) právu vlastníka nakládat věcí.

2. Výkon žádného práva není neomezený, už jen proto, že každý subjekt práva žije ve společenství jiných osob, kde musí zachovávat určitá pravidla. Tím spíš je omezeno vlastnické právo, resp. je omezen jeho výkon, vlastnickými právy jiných vlastníků, resp. výkonem vlastnického práva jinými osobami.

Odstavec třetí čl. 11 Listiny praví: „Vlastnictví zavazuje.2 Nesmí být zneužito na újmu práv druhých anebo v rozporu se zákonem chráněnými obecnými zájmy. Jeho výkon nesmí poškozovat lidské zdraví, přírodu a životní prostředí nad míru stanovenou zákonem.“

V zákonné rovině zakotvuje zásadní omezení vlastníka § 1012 věta druhá, který zakazuje nad míru přiměřenou poměrům závažně rušit práva jiných osob (v podrobnostech tato hlava, § 3).

V právních předpisech je zakotvena řada omezení vlastnického práva. Jsou upravena jak právem soukromým, tak i právem veřejným. Kromě omezení daných zákonem se ovšem vlastník může omezit ve výkonu vlastnického práva sám, ať už soukromoprávním ujednáním věcněprávním (např. zřízení služebnosti), nebo obligačněprávním (např. uzavřením nájemní smlouvy) s jinou osobou.

3. Na druhé straně – stejně jako každé jiné právo – je i vlastnické právo chráněno. Vlastník se může domáhat ochrany svého práva jak proti tomu, kdo mu věc neprávem zadržuje, tak proti tomu, kdo ruší výkon jeho vlastnického práva jiným způsobem – § 1040, § 1042 (blíž srov. hlava čtvrtá).

4. S vědomím toho, co bylo právě výše řečeno, lze vlastnictví / vlastnické právo vymezit jako právní panství nad věcí, jehož obsahem je oprávnění vlastníka (čili právem upravená a chráněná možnost) nakládat věcí podle své vůle (libovolně), a to co nejobsáhleji, za předpokladu, že tím neporušuje zákon nebo právo jiných osob. Vlastník může věc vymáhat na každém, kdo ji neoprávněně zadržuje, a bránit se každému jinému neoprávněnému zásahu do věci.

5. Mluví-li se o právním panství nad věcí, je namístě dodat, že panství samo lze definovat jako co nejobsáhlejší, přímou, resp. bezprostřední, a výlučnou možnost ovládat věc. První z uvedených výrazů má vyjádřit, že pojem vlastnictví překračuje pouhý součet jednotlivých dílčích oprávnění vlastníka (držet, užívat, nakládat, nebo i výčet jiný). „Přímost“, resp. bezprostřednost panství má označovat nezávislost vlastníka na pomoci nebo zprostředkování ze strany jiné osoby (na rozdíl např. od vypůjčitele). Vlastník může věc kdykoliv a kdekoliv uchopit, nebo kdykoliv a jakkoliv právo vykonávat, a tak realizovat své vlastnické právo. A konečně výlučnost panství znamená, že vlastnictví je vyhrazeno výlučně vlastníkovi, takže vlastník může kohokoliv jiného z působení na věc vyloučit.

6. Syntetická definice v civilních kodexech převažuje. Na území našeho státu platila do roku 1964, tedy do přijetí občanského zákoníku č. 40/1964 Sb. Renovována byla s účinností občanského zákoníku v roce 2012.

C. Teorie dílčích oprávnění vlastníka (definice analytická)

1. Na starých římských základech nahlížela právní teorie vlastnické právo prostřednictvím jednotlivých dílčích oprávnění vlastníka: ius possidendi, ius utendi et fruendi et ius abutendi (oprávnění držet, užívat a požívat, oprávnění věc zničit). Tato dílčí oprávnění měla ve svém souhrnu představovat obsah vlastnického práva. To zásadně platí i dnes.

2. Toto tzv. analytické pojetí vlastnického práva (analytická definice vlastnictví) našlo svůj odraz (díky německé pandektistice a historickoprávní škole) v německém právu – v BGB. Německá právní teorie byla posléze přejata jako základ mj. vlastnické teorie v Sovětském svazu a ustanovení BGB byla inspirující pro tamní civilní kodex.

3. Odtamtud se po dalších letech dostala do občanského zákoníku č. 40/1964 Sb., i když nejdříve jen ve „skromnější“ podobě. V § 130 se uvádělo, že vlastník má právo věc užívat, má právo na užitky a přírůstky věci a právo věc převést na jiného. Teprve novelou občanského zákoníku z roku 1991 přibylo ještě základní oprávnění vlastníka, totiž oprávnění věc držet (vykonávat vlastnické právo totiž dost dobře nelze bez faktické možnosti ovládat věc).

4. Analytická definice byla od samého počátku problematická. Bylo zřejmé, že žádný výslovný výčet vlastníkových oprávnění, a především ne ten, který může být zakotven v zákoně, nemůže být dostačující. Existují totiž i mnohá další oprávnění vlastníka, jako např. věc opustit, spotřebovat, zničit atd., která beze zbytku nelze nikdy vyjmenovat (a kromě toho se okruh oprávnění liší i podle povahy té které věci). Naše občanskoprávní teorie tuto nesnáz řešila pomocí tvrzení, že v občanském zákoníku uvedené „oprávnění nakládat“ zahrnuje široký rejstřík práv, kterými lze věcí nakládat, tj. věc převést, zastavit, opustit, poškodit, spotřebovat, zničit atd.

D. Charakteristiky vlastnictví

1. Kromě již uvedených vlastností, které charakterizují vlastnictví jako právní panství nad věcí, totiž že:

– jde o co nejobsáhlejší věcné právo,

– spočívá v právu libovolně věcí nakládat,

– je omezené, resp. omezitelné jen zákonem nebo dohodou s jinou osobou (srov. ještě dále),

– je přímé, tj. nezprostředkované a nezávislé na právu jiného,

– spočívá ve výlučné možnosti vlastníka bránit se každému neoprávněnému zásahu do věci, ať již domáháním se vydání věci, nebo toho, aby rušení přestalo.

Existují ještě dvě další charakteristiky vlastnictví (rovněž uváděné již v učení komentátorů), totiž jeho persistence a elasticita.

2. Persistence čili trvalost (doslova: „schopnost přežití“) vlastnictví souvisí s tím, že vlastnictví je právo co nejobsáhlejší, že tedy vlastník má všechna myslitelná oprávnění, ale pozbude-li některé z nich, vlastnictví tím nezanikne. Dokonce může – i když jen dočasně – pozbýt všechna svá dílčí oprávnění, a přesto je – aspoň podle jména (označení) čili nominálně – stále vlastníkem. Takové vlastnictví se nazývá holé vlastnictví (nuda proprietas) a takový vlastník se nazývá nominálním vlastníkem.

Lze si představit, že vlastník přijde o nějakou věc tak, že mu spadne z mostu do řeky. Dokud je přesvědčen o tom, že ztracenou věc získá zpět, drží pouhým úmyslem (solo animo) a je i nadále jejím vlastníkem (srov. dále výklady o nabytí, resp. pozbytí vlastnictví a zejm. § 1052).

Příkladem může být také pravý, a contrario nepravý dědic. Potvrdí-li soud nabytí dědictví někomu, kdo není dědicem, nestane se vlastníkem, ale jen oprávněným držitelem, neboť vlastnictví nabyl smrtí zůstavitele pravý dědic. Obdobně jako v předchozím případě i tady je vlastníkem pravý dědic, i když nemá žádné oprávnění vlastníka, a je jen nominálním vlastníkem (blíže srov. výklady o dědickém právu, hlava III – § 1475 a násl.).

3. Také elasticita, pružnost (schopnost smršťovat se a roztahovat se) vlastnictví souvisí s jeho možným omezením.

Předá-li vlastník jako pronajímatel věc nájemci, nemůže ji užívat. Dovolí-li vlastník pozemku se studnou sousedovi, aby si chodil do studny pro vodu, omezí své vlastnické právo: držba, užívání i požívání jsou sice omezeny, ale ne odňaty. Také vlastnické právo toho, kdo dočasně přišel o svou věc a má jen holé vlastnictví, bylo omezeno, a to v tomto případě takříkajíc „na dřeň“ (totiž na pouhé jméno).

Elasticita spočívá v tom, že skončí-li, resp. pomine-li, ať právní, anebo faktické (s právními důsledky) omezení vlastnického práva, a tak odpadne právní důvod omezení vlastnického práva, vlastnické právo se „roztáhne“ do své původní šíře, tj. vlastník bude mít zase všechna vlastnická oprávnění. Dojde k tomu bez právního jednání vlastníka, zpravidla i bez jakékoliv jiné právní skutečnosti. (Totéž platí i v případě pádu věci do řeky: bude-li věc vylovena, bude vlastnické právo vlastníka zase úplné.)

4. Mezi charakteristiky vlastnického práva nepatří, jak už plyne z toho, co bylo řečeno v jeho definici jakožto panství, neomezenost. Lze říct, že takový závěr lze dovodit jednak z faktu koexistence více vlastníků ve společnosti (o tom již výše), jednak z principu obsaženého v ústavním pořádku, že totiž vlastnictví zavazuje (čl. 11 Listiny), jednak i ze základního zákonného omezení libovolného nakládání s věcí (§ 1012 věta první). Tyto důvody se navzájem prostupují.

Pokud jde o první důvod, je namístě připomenout, že vlastnění, „mětí“ něčeho, stejně jako vykonávání vlastnického práva, s sebou nepřináší jen oprávnění, ale také povinnosti, a to vůči všem nevlastníkům. Zároveň přináší i zvláštní povinnosti vůči vlastníkům sousedních věcí (srov. další výklad).

Jinými slovy vlastnictví je sice věcné právo ve srovnání s ostatními věcnými právy nejméně omezené, ale i ono má svou vnitřní pojmovou zavázanost.

Pokud jde o cit. tezi Listiny – „vlastnictví zavazuje“ –, představuje nezbytný korektiv vlastnické svobody. Uvedená parola původně vyjadřovala sociální funkci vlastnictví: vlastnictví má sloužit veřejnému blahu. Protože ale následující věta ustanovení připomíná zákaz zneužívání vlastnictví a vyslovuje další omezení vlastnického práva, ztrácejí slova o závaznosti vlastnictví svůj původní význam (srov. k tomu pozn. č. 2).

Pokud jde o výkon vlastnického práva „v mezích zákona“, jedná se o standardní ustanovení všech moderních právních úprav, a to i všech na území našeho státu, bez ohledu na to či ono společensko-politické uspořádání. Libovůle bez omezení vede nutně ke zneužití práva (srov. dále).

E. Dílčí oprávnění vlastníka

1. Při výkladu vymezení vlastnického práva jako souboru jednotlivých dílčích oprávnění vlastníka bylo uvedeno, že takový soubor, resp. jednotlivá oprávnění vlastníka, tvoří obsah vlastnického práva.

Je třeba zdůraznit, že obsahem vlastnického práva jsou skutečně všechna myslitelná dílčí oprávnění vlastníka, neboť vlastník může své právo realizovat všemi myslitelnými způsoby. Jakýkoliv zákonný výčet je proto vždy jen neúplný (viz výše), i kdyby třeba byl velmi bohatý.

2. Na prvním místě z dílčích oprávnění stojí vždy oprávnění věc držet (ius possidendi), protože je předpokladem možnosti uskutečňovat všechna dílčí oprávnění ostatní (o tom již výše). Nejde však o faktické držení, ale toliko o pouhou možnost věc ovládat. Takto má např. vlastník právo držet, pokud má přístup na svou zahradu, neboť má klíče od branky v plotu.

Oprávnění věc držet a držbu věci však nelze směšovat: oprávnění držet je dílčím oprávněním vlastníka a je to právo se vším všudy. Naproti tomu držba je vždy jen faktický stav, byť chráněný právem. Je-li někdo vlastníkem, nemá zásadně smysl mluvit o tom, že je držitelem. Je-li někdo vlastníkem, je chráněn jako vlastník, a nepotřebuje tudíž žádnou ochranu jako držitel. Namnožení různých kvalit právního postavení vůči jedné věci postrádá smysl. (Ze stejného důvodu si nemůže vlastník najmout svou vlastní věc: vlastníkovo oprávnění užívat by nabyl tentýž subjekt v postavení nájemce.)

3. Oprávnění věc užívat, a především výkon tohoto oprávnění, popř. spolu s výkonem oprávnění věc požívat, tj. brát z ní plody a užitky (ius utendi et fruendi), představuje zásadně vlastní smysl vlastnictví nějaké věci. Právě kvůli této možnosti, kterou vlastnické právo skýtá, si vlastník věc pořizuje, popř. přisvojuje. Proto také např. při rozdělování společně vlastněné věci stojí na prvním místě reálné rozdělení: vlastníkovi jde o to, aby měl právě dotyčnou věc, za peníze by si přece mohl pořídit i něco jiného.

Některé věci ze své povahy nelze požívat, žádné plody nemají, totiž nejsou plodonosné ani samy o sobě, ani nenesou zisk, protože s nimi nelze vůbec hospodařit s cílem dosažení zisku. Jejich užívání bývá proto velmi jednoduché: takové věci se užívají využitím některého ze smyslů. Dají se sice zpeněžit, třeba i výhodněji, než byly pořízeny, ale jejich směnou za peníze zanikne subjektivní vlastnické právo jejich vlastníka.

Pokud jde o plody a užitky, srov. blíže výklad v I. díle učebnice, hlava jedenáctá, § 2 C.

4. Zatímco výkon výše uvedeného oprávnění představuje z ekonomického hlediska realizaci užitné hodnoty věci, výkon oprávnění s věcí nakládat může představovat (ale také nemusí) realizaci směnné hodnoty věci. Je třeba poznamenat, že i když vlastník může s věcí také nakládat libovolným způsobem, je toto nakládání, pokud je právním jednáním, omezeno schopnostmi práva samého. Pokud jde totiž o využití smluv čili dispoziční volnosti, není vlastník nejspíš nijak omezen, může si vybrat, zda smění věc za peníze, pozbude vlastnické právo bezúplatně (a to včetně např. vložení věci nebo užívacího práva k věci do společnosti atd.), popř. že sice smění věc za peníze, ale nedostane za ni ekvivalentní hodnotu.

Složitější to je v případě, že vlastník hodlá věcí nakládat v oblasti věcných práv, totiž např. věc využít jako zástavu, anebo výkon vlastnického práva omezit zřízením služebnosti. Ve všech těchto případech je totiž vlastník omezen zákonem daným rejstříkem věcných práv a kogentním charakterem rozhodných ustanovení (§ 977, 978).

5. K výše uvedeným oprávněním je třeba připojit i mnohá další oprávnění: oprávnění věc zničit, spotřebovat, poškodit, zhodnotit, odložit jako nepotřebnou na místě veřejnosti přístupném, resp. věc opustit (derelinkvovat, § 1050), oprávnění o věci ustanovit v pořízení pro případ smrti atd.

F. Zneužití vlastnického práva

1. Zjevné zneužití práva, o kterém mluví § 8 obč. zák., znamená takové jednání (chování), které, ač mělo být výkonem práva, výkonem práva není, a je protiprávním činem (tj. činem právem reprobovaným), kterému ze zásadních důvodů nelze přiznat právní ochranu. Přitom jde o zneužití práva, které je nepochybné, snadno prokazatelné, protože především podstatné. Citované ustanovení je obecné, zneužít lze totiž zásadně každé právo (roz. oprávnění, subjektivní právo). Srov. blíže výklad v I. díle učebnice, hlava devátá, § 3 včetně vzpomenuté problematičnosti, která je spojena s dikcí zjevnosti zneužití.

2. Naproti tomu čl. 11 odst. 3 Listiny míří svým zákazem zneužití toliko na vlastnictví. Je ale pravda, že zneužití může nejspíš přicházet v úvahu právě v případě vlastnictví, resp. výkonu vlastnického práva. Platí od nepaměti, že v majetku je moc, a obranou proti zneužití moci je v zásadě nejspíš demokratické uspořádání státu a společnosti.

V Listině se uvádí, že vlastnictví nesmí být zneužito na újmu práv druhých anebo v rozporu se zákonem chráněnými obecnými zájmy. Zajisté nejde o definici pojmu „zneužití“, nicméně bližší vymezení tato slova nabízejí.

3. Zneužití práva nemusí ještě nutně být vedeno úmyslem poškodit jiného, ať už hospodářsky, právně, anebo psychicky, fyzicky atd.

Pokud je ale právo zjevně zneužíváno s cílem způsobit někomu škodu (někdy se uvádějí slova „s cílem sociálně škodlivým“) či aspoň někoho obtěžovat, jedná se o šikanu jako o zvláštní případ zneužití práva. Zákaz takového jednání vlastníka – pokud je závažné a svou intenzitou překračuje míru přiměřenou poměrům – je vlastnickému právu imanentní: představuje jeho nutné vnitřní omezení (srov. § 1012 věta druhá a výklad již výše).

§ 3 Omezení vlastnického práva

A. Obecně

1. Občanský zákoník v ustanoveních § 1012 a § 1013–1023 omezuje vlastníka ve výkonu jeho vlastnického práva tak, aby tento výkon nebyl na újmu jiným osobám. Ústavním základem těchto zákonných omezení je čl. 11 odst. 3 Listiny, podle kterého vlastnictví zavazuje a nesmí být zneužito na újmu práv druhých anebo v rozporu se zákonem chráněnými obecnými zájmy. Jeho výkon nesmí poškozovat lidské zdraví, přírodu a životní prostředí nad míru stanovenou zákonem.

Občanský zákoník v § 1012 větě druhé obecně stanoví meze výkonu vlastnického práva. Vlastníkovi je zakázáno nad míru přiměřenou poměrům závažně rušit práva jiných osob, jakož i činit to, co jako hlavní cíl sleduje obtěžování či poškozování jiných. Takové jednání by již nebylo výkonem vlastnického práva, nýbrž jeho zneužitím (protiprávním činem) ve smyslu § 8, které nepožívá právní ochranu.

2. Konkrétní vlastnická omezení jsou v § 1013–1023 upravena zákazem imisí doplněným zvláštními opatřeními týkajícími se chovu zvířat a pěstování rostlin, úprav pozemku, stavebních prací na sousedním pozemku a užívání cizího prostoru.

B. Zákaz imisí

1. Občanský zákoník obecně vlastníkovi zakazuje zdržet se všeho, co by působilo tzv. imise (§ 1013).

Imisemi jsou míněny jakékoliv fyzikální účinky lidské činnosti pronikající z pozemku jednoho vlastníka na pozemek jiného vlastníka, čímž se ruší vlastnické právo tohoto jiného vlastníka. Zákon příkladmo uvádí odpad, vodu, kouř, prach, plyn, pach, světlo, stín, hluk, otřesy. Za imisi se považuje i vnikání zvířat (§ 1013 odst. 1).

2. Zákon rozlišuje mezi imisemi přímými a nepřímými.

Přímé imise jsou takové, které vlastník pozemku záměrně přivádí na pozemek jiného vlastníka (např. svádění vody na sousední pozemek).

Nepřímé imise jsou takové, u kterých jejich pronikání na sousední pozemek není vlastníkovým cílem, nýbrž pouhým vedlejším následkem (např. spad popílku, šíření hluku, množení hlodavců na neužívaném pozemku nebo nenáležitě obstarávaném apod.).

Přímé imise jsou zakázány bez dalšího (bez ohledu na jejich rozsah a míru obtěžování tím způsobeného vlastníku cizího pozemku).

Nepřímé imise jsou zakázány pouze tehdy, pokud vnikají na pozemek jiného vlastníka (souseda) v míře nepřiměřené místním poměrům a podstatně omezují obvyklé užívání pozemku (§ 1013 odst. 1).

3. Imise mohou mít původ v nepodnikatelské i podnikatelské činnosti. Mají-li však nepřiměřené imise původ v provozu obchodního závodu (nebo jiného podobného zařízení), který byl úředně schválen, nemůže se rušený vlastník domáhat, aby se provozovatel provozu tohoto závodu zdržel, nýbrž může požadovat pouze náhradu újmy (nemajetkové, popř. majetkové) v penězích. To však neplatí ve dvou případech. Prvním z nich je situace, kdy provozovatel závodu překračuje rozsah činnosti, jaký mu byl úředně schválen. Druhým případem jsou přímé imise (§ 1013 odst. 2).

C. Věc a zvíře na cizím pozemku

1. Ocitne-li se na pozemku cizí movitá věc, je vlastník tohoto pozemku povinen ji buď vydat jejímu vlastníkovi (popř. tomu, kdo ji měl u sebe), nebo mu umožnit vstoupit na svůj pozemek, věc si sám vyhledat a odnést (§ 1014 odst. 1). V opačném případě jde o neoprávněné zadržení cizí věci, takže její vlastník má právo se domáhat jejího vydání reivindikační žalobou.

2. Zvláštním případem, kdy se ocitne věc na cizím pozemku, je plod spadlý na sousední pozemek ze stromu nebo keře. V takovém případě však pro vlastníka sousedního pozemku nepůjde o cizí movitou věc, neboť se ex lege stává vlastníkem spadlého plodu (§ 1016 odst. 1). Dokud jsou však plody na stromě nebo keři, náleží vlastníkovi rostlin a musí mu být umožněno, aby je očesal, byť byl přístup k nim možný jen ze sousedního pozemku (viz § 1021). Ke změně vlastnictví nedochází, spadne-li plod na pozemek, jenž je veřejným statkem (např. pozemek obce, kraje, státu).

3. Vnikne-li na sousední pozemek chované zvíře (bez ohledu na to, zda jde o zvíře domácí či divoké, avšak zajaté nebo zkrocené) nebo roj včel, má jeho vlastník právo jej na cizím pozemku stíhat, tzn. vstoupit na něj a zvíře (roj včel) odnést.

Výjimkou je případ, kdy roj včel vlétne do cizího obsazeného úlu a smísí se s rojem včel jiného vlastníka. V takovém případě vlastník tohoto úlu nabývá vlastnické právo k roji a ani není povinen k náhradě (§ 1014 odst. 1).

4. Způsobí-li cizí movitá věc, zvíře, roj včel nebo imise na pozemku škodu, má vlastník pozemku právo na její náhradu. V případě, že škoda byla způsobena věcí, má vlastník pozemku právo tuto věc zadržet, dokud neobdrží náhradu škody nebo jinou jistotu. Vlastník pozemku však nemá právo zadržovat vniklé chované zvíře ani roj včel (§ 1014 odst. 2).

D. Pěstování rostlin

1. Občanský zákoník zakotvuje právo vlastníka pozemku bránit se sázení stromů v těsné blízkosti hraniční čáry sousedních pozemků. Za těsnou blízkost zákon považuje vzdálenost menší než 3 m pro stromy dorůstající obvyklé výšky přesahující 3 m, pro ostatní stromy vzdálenost menší než 1,5 m; uvedené vzdálenosti však platí pouze tehdy, pokud právní předpis nestanoví něco jiného nebo z místních zvyklostí nevyplývá něco jiného.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Občanské právo hmotné 3 - Díl třetí: Věcná práva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.