Přeložila:

PETRA KLŮFOVÁ

Jude Deveraux: Sametová píseň

Vydání čtvrté

Copyright © 1983 by Deveraux, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1966. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Velvet Song vydaného nakladatelstvím

Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York

Český překlad © 1992, 1997, 2004, 2015 Petra Klůfová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0229-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0230-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Jude Deveraux

SAMETOVÁ PÍSEŇ

ČÁST PRVNÍ

Jižní Anglie, leden 1502

1. kapitola

Městečko Moreton bylo obehnáno vysokými hradbami, jejichž šedivá masa teď za časného jitra vrhala dlouhé stíny na obydlí ve stísněných uličkách. Ke všem dveřím vedly udusané cestičky, jež se paprskovitě sbíhaly ke kostelíku a bílé radnici. V kalném světle svítání se začínali postupně probouzet psi, ženy s rozespalýma očima lenivě zamířily k obecní studni a u hradeb vyčkávala čtveřice mužů se sekerami přes ramena, zatímco strážní pro ně otevírali těžkou dubovou bránu v kamenné zdi.

Uvnitř prostého úzkého patrového domku naslouchala Alyxandria Blackettová celičkým tělem, kdy k ní konečně dolehne zaskřípání brány. Sotva se dočkala, popadla střevíce z měkké kůže a po špičkách se pustila ke schodišti, jež bylo naneštěstí až za otcovou ložnicí. Probudila se dávno před východem slunce a celé hodiny už byla oblečená. Na útlé tělo si natáhla nezdobené a dost chatrné vlněné šaty. Dneska si výjimečně své tělo neprohlížela s takovým opovržením. Měla pocit, že celý svůj dosavadní život strávila čekáním, až vyroste, až trochu zesílí, a především až její tělo zaoblí ženské křivky. Teď ve dvaceti však už pochopila, že tato plochá hruď a rovné boky se už nezmění. S povzdechem se utěšovala, že se alespoň nemusí trápit se šněrovačkou. V otcově ložnici se bleskovým pohledem přesvědčila, že stařec spí, přehodila si cípy své vlněné sukně přes loket a pustila se po schodišti dolů, přičemž vynechala čtvrtý schod, o kterém věděla, že je pekelně rozvrzaný.

Okenici v přízemí se otevřít neodvážila, protože hluk by mohl probudit otce, jenž měl odpočinku velice zapotřebí. Prosmýkla se kolem stolu s papíry, inkoustem a rozepsanou poslední vůlí, kterou otec právě pro někoho sestavoval, a u zadní stěny se láskyplně zahleděla na dva hudební nástroje, zavěšené na zdi. Všechna sebelítost nad tím, co jí bůh odepřel na vzhledu, se vytratila při prvním pomyšlení na její hudbu. V duchu už začínala vytvářet nový nápěv, něžnou a houpavou melodii. Bezpochyby to bude milostná píseň.

„Nemůžeš se rozhodnout?“ ozval se na schodišti otcův hlas.

Okamžitě se k němu rozběhla, objala ho paží kolem pasu a pomohla mu sejít a usadit se ke stolu. I v šeru místnosti rozeznala pod otcovýma očima namodralé kruhy. „Měls raději ještě ležet! Na každodenní povinnosti máš času dost. Neměl bys začínat už před rozedněním.“

Otec jí na okamžik stiskl ruku a s úsměvem vzhlédl k jejím krásným očím. Dobře znal dceřin názor na její skřítkovský obličejík s fialkovýma očima, drobným nosíkem a pěkně modelovanými ústy – však se jejího bědování něco naposlouchal – on ale miloval každičký její rys. „Jen běž,“ vybídl ji a něžně ji od sebe odstrčil. „Běž a zkus se rozhodnout, který z těch nástrojů si vezmeš s sebou, ať stačíš odejít dřív, než zase někdo přijde vymáhat píseň pro svoji nejnovější lásku.“

„Dneska dopoledne bych asi měla zůstat s tebou,“ zašeptala a ve tváři měla vepsanou starost. V posledním roce otce třikrát postihl záchvat krutých bolestí u srdce.

„No tak, Alyx!“ napomenul ji. „Přece nechceš být neposlušná! Vezmi si, co potřebuješ, a utíkej!“

„Ano, můj pane,“ zasmála se a věnovala otci úsměv, nad nímž mu srdce láskou usedalo. Koutky očí se jí šibalsky povytáhly a rty předvedly dokonalou nápodobu Amorova luku. Rychlým a navyklým pohybem sundala ze zdi protáhlou loutnu s ocelovými strunami a cimbál pro dnešek nechala na místě. Pak se opět otočila k otci. „Jsi si jistý, že budeš v pořádku? Dnes ráno vážně nikam nemusím.“

Bez ohledu na její tvrzení jí otec podal krabici sloužící jako podložka na psaní, v níž se skrývalo pero, inkoust a papír. „Raději tě vidím skládat hudbu než marnit tady čas s nemocným starcem. Alyx,“ vyzval ji, „pojď blíž.“ Zkušeně jí začal splétat dlouhé vlasy do silného copu, který dceři splýval po zádech. Kadeře měla těžké a husté, bez sebemenších vlnek či kudrnek. I otec musel připustit, že jejich barva je přinejmenším neobvyklá. Vypadalo to, že na tu drobnou dívčí hlavičku naházelo jakési rozmarné děcko všechny myslitelné barvy lidských vlasů. Měla prameny zbarvené dozlatova, jasně žlutě, temně rudě, nazlátle červeně, šedohnědě a jak Alyx kolikrát přísahala, i šedivě.

Otec dopletl cop, ze skoby sundal dceřin plášt, přehodil jí ho přes ramena a kapuci jí uvázal pod bradou. „Nezaber se do té hudby natolik, abys z toho prochladla!“ pohrozil jí s předstíranou přísností, když Alyx otočil tváří k sobě. „Utíkej, a až se vrátíš, chci slyšet něco opravdu pěkného!“

„Budu se snažit,“ slibovala. Celá rozesmátá vyšla z domu a zavřela za sebou dveře.

Od jejich domku, přilípnutého přímo na hradby naproti bráně, přehlédla Alyx téměř celé městečko, jež ožívalo ruchem lidí, chystajících se přivítat nový den. Domky byly navzájem vzdáleny sotva několik palců a stejně úzká byla i ulička, která je dělila od kamenných hradeb. Napůl roubené i z kamene či cihel tu stály vedle sebe domky nejrůznějších velikostí, od největšího obydlí starostova až po drobné chalupy řemeslníků, mezi něž patřil i domek jejího otce, písaře. Zavanul poryv větru a nad jedním obchůdkem zadrnčel vývěsní štít.

„Dobré jitro!“ křikla na Alyx žena zametající štěrkem vysypanou cestičku. „Skládáš dnes něco do kostela?“

Alyx si přehodila popruh loutny přes záda a sousedce zamávala. „Ano… i ne! Skládám úplně všechno!“ Se smíchem ženě pokynula a rozběhla se směrem k bráně.

Náhle se prudce zarazila, protože málem narazila do koňského potahu. Jediný pohled na kozlík Alyx prozradil, že John Thorpe jí cestu zkřížil záměrně.

„Hej hola, milá Alyx, nenajdeš pro mne laskavé slovíčko?“ Dívka obešla starého koně a John Thorpe se zazubil.

„Alyx!“ ozvalo se za vozem. Paní Burbageová vylévala nočníky do splašků, které John odvážel na voze. „Nemohla bys k nám na chvíli zajít? Moje nejmladší dcera má zlomené srdce a já bych řekla, že po nové milostné písni by se jí mohlo trochu ulevit.“

„No a co já?“ smál se John na voze. „Mně by milostná píseň udělala taky dobře,“ dorážel a významně si třel bok v místě, kam ho Alyx přede dvěma dny štípla, když se jí snažil ukrást hubičku.

„Pro tebe, Johne,“ odpověděla Alyx sladce, „pro tebe složím píseň jemnou a svěží, jako je náklad na tom tvém voze.“ V Johnově smíchu málem zaniklo její volání na paní Burbageovou, že za ní přijde po večerní bohoslužbě.

Alyx se zhluboka nadýchla a pospíchala k bráně. Za chvilku by ji zase mohl někdo zastavit a ona by si nevyšetřila ani chvilku samoty tam za hradbami, kde měla klid na svoje skládání.

„Dneska jdeš pozdě, Alyx,“ poznamenal strážný. „A vzpomeň si s nějakou pěknou melodií i na moje nemocné děcko!“ křikl za ní, když se z brány rozběhla k venkovním sadům.

Konečně našla svoji zamilovanou jabloň a s výbuchem smíchu, jímž dávala průchod své ryzí radosti, zdvihla víko dřevěné krabice a přichystala se k zápisu melodie, která jí už bzučela v hlavě. Posadila se, zády se opřela o strom, položila loutnu do klína a začala vydrnkávat nápěv, který ji napadl hned po probuzení. V hlubokém soustředění sestavovala melodii i verše, zapisovala noty na papír a nevnímala ubíhající čas. Když přestala, aby si dopřála chvilku odpočinku, měla kromě ztuhlých zad a rozedřených prstů hotové i dvě písně a začátek nového žalmu, který se chystala zpívat v kostele.

Dlouze a rozkošnicky se protáhla, odložila loutnu, zdvihla se a s jednou rukou opřenou o nízkou holou větev jabloně se zahleděla přes úrodná pole až do míst, kde začínaly ohrazené pastviny pro ovce náležející hraběti.

Ne! Ona si nemůže dovolit nechat se unést úvahami o hraběti, který tolik sedláků vyhnal z jejich polí, protože jim neúměrně zvýšil nájem za pozemky, které potom ohradil a využil k chovu výnosných ovčích stád. Radši mysli na něco hezkého, přikázala si a otočila se, aby získala jiný výhled. A navíc, co krásného v životě lze najít kromě hudby?

Už jako děcko naslouchala hudbě, která zněla v její vlastní hlavě. Zatímco kněz odříkával při mši zpěvavou latinu, Alyx se v duchu zaobírala skládáním písní pro chlapecký sbor na kůru. A při oslavě dožínek se myšlenkami u písní, jež slyšela jenom ona sama, zatoulala kdovíkam. Její otec, který byl už léta ovdovělý, málem přišel při hledání svého ztraceného dítěte o rozum.

Jednou, to jí bylo deset, šla ke studni s vědrem pro vodu. Na lavičce tam s mladými děvčaty posedával trubadúr a vedle studny ležela nádherná loutna. Alyx nikdy v životě hudební nástroj v ruce nedržela, ale hudby se naposlouchala dost, a tak stačila okoukat, jak se ze strun vyluzují tóny. Za pár minutek už vydrnkávala jednu ze stovek melodií, které jí zněly v hlavě. Teprve u čtvrté písničky si uvědomila, že po jejím boku sedí trubadúr, kterého flirtování rázem přestalo zajímat. Mlčky, bez jediného slova, s tóny jakožto s jediným dorozumívacím prostředkem, jí předváděl, kam klást prsty při jednotlivých akordech. Bolest, kterou jí působily ostré struny, zařezávající se do jejích jemných prstíků, zcela zanikla v potěšení z toho, že konečně může svou hudbu slyšet i jinde než jenom ve svých představách.

Po třech hodinách, když už se otec odevzdaně pustil do pátrání po své dcerce, našel ji obklopenou polovinou obyvatel malého městečka, z nichž jeden každý šeptal, že je svědkem zázraku. Místní kněz v tom spatřil příležitost, které bylo třeba využít. Odvedl tedy dítě do kostela a posadil před spinet. Po několika minutách zkoušení a zkoumání začala Alyx hrát, zpočátku ovšem dost neuměle, chvalozpěv Panny Marie a k melodii si potichu broukala i slova.

Jejímu otci se nesmírně ulevilo, neboť se přesvědčil, že jeho dítě přece jenom není přihlouplé, že je pouze natolik ponořené do hudby, až prostě občas zapomíná vnímat, co kdo povídá. A od toho pamětihodného dne si kněz vzal na starost dívenčino vyučování, neboť prohlásil, že její talent je dar od boha a on jako zástupce boží na zemi považuje péči o něj za svoji povinnost. Nebylo nutno, aby dodával, že její otec má vinou svého povolání k boží svatosti daleko a že čím méně se bude Alyx družit s lidmi jemu podobnými, tím lépe.

Následovaly čtyři roky přísného výcviku a během této doby se knězi podařilo vypůjčit každičký existující hudební nástroj, aby se na něj Alyx mohla naučit hrát. Dívka tedy ovládala klávesové nástroje, dechové, na strunných nástrojích uměla hrát se smyčcem i bez něho, a nakonec mistrně zvládla i hru na obrovských varhanách, k jejichž koupi dohnal kněz představenstvo města kvůli slávě boží (a pro své i Alyxino potěšení, jak dodávali někteří).

Když kněz usoudil, že už umí hrát dost slušně, dal poslat pro františkána. Mnich dívku naučil zapisovat melodii, v notách zaznamenávat písně, balady, církevní skladby i litanie, prostě všechno, co dokázala sama zkomponovat.

Jelikož veškerý čas trávila hrou na hudební nástroje a psaním not, dosáhla patnácti let dříve, než si lidé uvědomili, že umí také zpívat. Mnich, který se pomalu chystal k návratu do svého opatství, protože Alyx už uměla všechno, čemu ji mohl naučit, přišel jednou časně zrána do kostela a byl omráčen hlasem tak mocným, až se mu roztřásly knoflíky na plášti. Když nakonec přesvědčil sám sebe, že tyto mohutné tóny skutečně vyluzuje jeho drobounká žačka, padl na kolena a děkoval nebesům, že mu dopřála setkání s dítětem požehnaným takovou milostí.

Alyx spatřila mnicha klečícího vzadu v kostele, jak křečovitě svírá kříž a po tvářích se mu valí slzy. Okamžitě nechala zpěvu a běžela k němu s obavou, jestli není chorý, či spíše, jak se domnívala, dotčený jejím zpěvem, o němž si byla dobře vědoma, že je bezbožně hlasitý.

Po této události začali jejímu hlasu věnovat stejnou pozornost jako její hudbě a Alyx začala sestavovat kostelní sbory, přičemž neopomenula využít jediného obstojného zpěváka z celého hradbami obehnaného městečka.

Zčistajasna zjistila, že při tom svém očekávání, kdy konečně vyroste do výšky a – jak zoufale toužila – i do šířky, dosáhla už plných dvaceti let. Zůstala však malá a s plochým hrudníkem. Ostatní děvčata se provdávala a měla děti, zatímco Alyx se musela spokojit se skládáním ukolébavek pro uplakánky, kterým se začínají klubat první zoubky.

Teď se však rukou opírala o jabloň a říkala si, že nemá sebemenší právo cítit se nespokojeně. To, že se k ní mladí muži – kromě Johna Thorpa, který páchl stejně jako jeho náklad – chovají se značnou úctou, jí přece k nespokojenosti žádný důvod neskýtá. Když jí bylo šestnáct, čili když dosáhla věku vhodného k uzavření sňatku, a nebyla ještě tak stará jako nyní, požádali ji o ruku postupně čtyři muži, ale kněz prohlásil, že její hudební nadání svědčí o skutečnosti, že je vyvolena pro službu boží, a ne pro chtíč kdejakého muže, a z toho důvodu odmítl Alyx jakýkoliv sňatek povolit. Tehdy jeho zásah přivítala s úlevou, ale čím byla starší, tím více si uvědomovala svoji samotu. Hudbu pochopitelně milovala a ještě více byla oddána své práci pro kostel, ale občas… jako před dvěma lety, kdy na svatbě starostovy dcery vypila čtyři sklenky silného vína, popadla loutnu, vyskočila na stůl a zazpívala velice rozpustilou píseň, která se jí právě v tu chvíli vylíhla v hlavě. Kněz jí to měl samozřejmě zarazit, ale protože sám vypil vína mnohem více než kdokoliv jiný a teď se rozvaloval v trávě, přičemž se při Alyxině zpěvu smíchy až za břicho popadal, rozhodně nebyl způsobilý patřičně zasáhnout. Během toho nádherného večera měla Alyx pocit, že k těm lidem, které zná celý svůj život, konečně patří i ona, že už není z knězova příkazu postavena na roveň čemusi výjimečnému, jako je například posvěcený úlomek z lebky svatého Petra, který v kostele sice budil úctu a bázeň, ale rozhodně nevybízel k pohlazení.

Jako vždycky se však opět vrátila myšlenkami k hudbě. Zhluboka se nadechla, a využívajíc naučených znalostí o technice zpěvu, hlasitě spustila baladu o lidském osamění, o cestě mladé dívky za opravdovou a věrnou láskou.

„Já už jsem dávno tady, ty ptáčku zpěváčku,“ ozval se náhle za ní mužský hlas. Zabraná do svého zpěvu, jehož hlasitost zřejmě přehlušila okolní zvuky, nevšimla si ani, že se k ní stačili přiblížit nějací mladíci na koních. Byli tři, urostlí, svalnatí, zdatní a smyslní, jak jenom šlechtičtí synkové mohou být, v obličejích celí zardělí, zřejmě po předchozí prohýřené noci. Jejich oblečení z jemného sametu, lemovaného kožišinou a ozdobeného tu a tam blýskavým drahokamem, jí připomínalo látky pokrývající oltář v kostele. Ohromeně k nim vzhlížela a nepohnula se, ani když nejvyšší z mužů, ten světlovlasý, seskočil z koně.

„Pojď blíž, nevolnice!“ přikázal jí a k Alyx zavanul jeho páchnoucí dech. „Což ani nepoznáš svého vlastního pána? Tak tedy dovol, abych se ti představil. Jsem Pagnell a vbrzku se stanu hrabětem z Waldenhamu.“

To jméno vlilo do Alyx zpátky život. Rozvětvený, nechutný a chamtivý rod Waldenhamů vysál ze sedláků v okolních vesnicích poslední cent, a když se ocitli na mizině, byli vyštváni ze své půdy a bědně umírali na svých toulkách za žebrotou.

Alyx se zrovna chystala, že tomu odpornému mladíkovi řekne svoje mínění, když ji popadl a těmi odpornými ústy zaútočil na její rty. Jazykem Alyx málem zadusil.

„Ty děvko!“ zaječel, když mu do jazyka zaťala své ostré zuby. „Však já tě naučím poslušnosti!“ Jediným škubnutím z ní serval plášť a už jí trhal šaty od krku dolů. Látka ochotně odhalila drobné a křehké rameno a horní část prsou.

„Tak malou rybu snad radši hodíme nazpátek,“ prohodil dozadu ke svým přátelům, kteří začali sesedat z koní.

Tahle narážka na to, jak je Alyx od pasu nahoru uboze obdařená, proměnila její strach v zuřivost. Možná že původem se tomuto muži rovnat nemohla, ale její talent ji stavěl na roveň komukoliv. Bleskovým pohybem, který ani jeden z mužů neočekával, si nadhodila sukně, zvedla nohu a kopla Pagnella přímo do rozkroku. V příštím okamžiku vypuklo boží dopuštění. Pagnell se prudkou bolestí zlomil v pase, zatímco jeho druzi se zoufale snažili porozumět jeho řevu, neboť ještě nevystřízlivěli natolik, aby stačili sledovat, co se tu vlastně událo.

Aniž měla ponětí o vhodném směru útěku, pustila se Alyx do běhu. Její mocné plíce jí po tolika letech dechových cvičení umožňovaly udržet slušnou rychlost. Řítila se přes vymrzlá a holá pole, dvakrát klopýtla a přitom se snažila, aby z ní její roztrhané šaty nesklouzly a aby se nezapletla do sukní.

U druhého plotu těch nenáviděných ohrad pro ovce se zastavila a s tváří zalitou slzami se opřela o kůl. I přes slzy viděla, jak trojice mladíků na koních pročesává okolí a pátrá po ní.

„Tudy!“ zaslechla zleva. „Sem poběž!“ Vzhlédla a spatřila staršího muže v šatech stejně nádherných a zdobených, jako byly ty Pagnellovy. S výrazem lapeného zvířete se opět pustila do běhu, ale tento nový pronásledovatel se za ní rozjel na koni.

Bez potíží ji dohonil a držel se po jejím boku. „Ti mládenci to nemysleli nijak zle,“ vysvětloval jí. „Jsou jen trochu rozjaření, protože včera v noci to přehnali s popíjením. Když půjdeš za mnou, odvedu tě pryč a někam tě schovám.“

Alyx se rozmýšlela. Může mu důvěřovat? A co když ji vydá těm šlechticům oddaným pouze smilstvu a pití?

„Pospěš si, děvče,“ vybídl ji muž. „Nerad bych, abys přišla k úhoně.“

Bez dalšího uvažování uchopila ruku, kterou jí nabízel. Vytáhl ji před sebe do sedla a pobídl koně do cvalu, směrem ke vzdálené stěně lesních stromů.

„Králův les!“ vydechla Alyx a křečovitě zaťala prsty do sedla. Do toho lesa neměl žádný prostý člověk přístup. Na vlastní oči viděla věšet několik mužů, kteří si tam troufli lovit králíky.

„Pochybuji, že v tomto případě by Jindřich něco namítal,“ uklidňoval ji muž.

Jakmile vjeli do lesa, sesadil Alyx z koně. „A teď se skryj a neodcházej odtud, dokud slunce neukáže poledne. Počkej, až uvidíš ostatní nevolníky jít po své práci, a potom se můžeš vrátit mezi hradby.“

Alyx sice zamžikala, když ji, svobodnou měšťanku, nazval nevolnicí, nicméně přikývla a vnořila se hlouběji do lesa.

Čas se vlekl, poledne nepřicházelo. Alyx odevzdaně čekala v tmavém lese, ve kterém jí bylo bez kabátu zima, a teprve teď si plně uvědomila celou tu hrůzu, která ji v rukou šlechticů mohla potkat. Zřejmě díky výchově, jíž se jí dostalo od kněze i mnicha, nevěřila Alyx, že šlechta smí s prostými lidmi zacházet podle svého rozmaru. Proč by si nesměla sedět pod jabloní a těšit se hudbou. Bůh nedal žádnému člověku sebemenší právo odejmout druhému tento zdroj potěšení.

Ještě po hodině čekání zůstávala hněvem celá rozpálená. Pochopitelně věděla, že její zlost pramení i ze vzpomínek na loňské léto. Tehdy kněz zařídil, že chlapecký sbor spolu s Alyx bude zpívat v soukromé kapli hraběte, Pagnellova otce. Nacvičovali své vystoupení celé týdny, Alyx se snažila dotáhnout svůj výkon k dokonalosti a dřela se až do naprostého vyčerpání. Když se konečně předvedení svého výstupu dočkali, hrabě, obézní stařec pokroucený dnou, hlasitě poznamenal, že on dává přednost baculatějším ženám, a knězi doporučil, aby Alyx přivedl, až ho dokáže zabavit jinde než tady v kostele. A odešel ještě před koncem bohoslužby.

Když jí slunce konečně stálo nad hlavou, připlížila se Alyx k okraji lesa a dlouhou dobu pozorovala krajinu, jestli snad nezahlédne někoho, kdo by připomínal šlechtice. Obezřetně se vrátila ke své jabloni – vlastně už ne ke své, neboť nyní se k ní vázalo příliš mnoho nepěkných vzpomínek.

A poté Alyx utrpěla největší šok z celého dne, neboť na třísky rozbitá tu ležela její loutna, podle všeho znovu a znovu rozdupávaná koňskými kopyty. Celé tělo se jí rozechvělo pod prudkým návalem horkých slz hněvu, nenávisti, zoufalství i bezmoci, jež nechala bez zábran stékat po tvářích. Jak jenom mohli? běsnila nevěřícně a poklekla, aby ty kousky dřeva posbírala. Když si však jimi naplnila klín, pochopila, jak marnou práci dělá. Vší silou mrštila třískami na kmen stromu.

S očima dosucha rozpálenýma a se zády vzpřímenými zamířila zpátky do bezpečí ohrazeného městečka. Hněv se jí podařilo pro tuto chvíli ovládnout, ale pořád vřel nebezpečně blízko povrchu.

2. kapitola

Hlavní síň panského sídla byla ověšena pestrými čalouny. Každičké volné místo na stěnách bylo pokryto všemožnými zbraněmi. Těžký a mohutný nábytek byl celý odřený a zjizvený po pokusných zářezech sekerou nebo dýkou. U velkého stolu se rozvalovali tři mladíci s očima hluboko zapadlýma, neboť ve svém krátkém životě věnovali příliš mnoho pozornosti vínu a příliš málo času spánku.

„Ta tě ale převezla, co říkáš, Pagnelli?“ pochechtával se jeden z mladíků, který naléval víno do poháru a přitom si bryndal na zašpiněný rukáv. „Přemohla tě a zmizela jak čarodějnice, kterou nepochybně je. Přece jsi ji slyšel zpívat. To nemohl být lidský hlas, ten byl určený k tomu, aby tě omámil, a když tě k sobě přilákala…“ Zmlkl, pěstí se udeřil do dlaně druhé ruky a znovu se halasně rozchechtal.

Pagnell se nohou opřel o přítelovu židli a vykopl, čímž židli i muže překotil k zemi. „Je to obyčejná ženská!“ zavrčel vztekle. „A nebudu s ní ztrácet čas.“

„Měla hezké oči,“ prohodil druhý mladík. „A ten hlas! Myslíš si, že kdybys na ni skočil, že by ti zatrylkovala něco, po čem by se ti zkadeřily chlupy na nohou?“

První muž zdvihl židli a opět se rozesmál. „Jdi k čertu s romantikou! To já bych ji donutil zazpívat písničku o tom, co chce, abych s ní udělal!“

„Hubu držte, a oba dva!“ štěkl Pagnell a nalil do sebe pohár vína. „Povídám vám, že to je obyčejná ženská, nic víc a nic míň!“

Druzí muži si sedli a chvíli mlčeli, ale když kolem nich běžela služebná, Pagnell ji chytil za předloktí. „Tam v městečku žije děvče, které umí zpívat. Jak se jmenuje?“

Služtička se z jeho bolestivého sevření pokoušela vykroutit. „To je Alyx,“ zašeptala.

„Přestaň sebou mrskat, nebo ti tu ruku přelomím,“ varoval ji Pagnell úsečně. „A teď mi koukej vysvětlit, kde přesně v tom vašem zavšiveném městečku tahle Alyx bydlí!“

Za hodinu už Pagnell se svými nezbytnými nohsledy obcházel hradby městečka Moreton. Přes zeď přehodili ocelové háky s přivázaným provazem. Dva z nich se nahoře zasekly a trojice mužů se po lanech vyšplhala na hradby, vinou své opilosti ovšem značně neobratně. Na zdi se zdrželi jen tak krátce, aby vytáhli provazy nahoru a spustili je k zemi po vnitřní straně hradeb. Sešplhali dolů a ocitli se v uzounké uličce oddělující hradby od domků namačkaných těsně vedle sebe.

Pagnell zdvihl paži a naznačil mužům, aby ho následovali. Tiše procházel uličkou mezi domky a pozorně zkoumal vývěsní štíty. „Prý čarodějnice!“ mumlal si vztekle. „Však já jim ukážu, že patří mezi smrtelníky! Dcera nějakého písaříčka, taková špinavá spodina!“

U Alyxina domku se zastavil a tiše proklouzl k postranní zdi, kde byla okenice zavřená na petlici. Jeden silný úder, jedna hlasitá rána, okenice se rozlétla a Pagnell byl v domku.

Nahoře ležel dívčin otec a rukama se křečovitě držel za prsa, neboť opět prožíval záchvat mocné bolesti. Při zvuku vyražené okenice jen lapl po dechu, neboť nevěřil vlastním uším. Už celá léta nezažilo městečko jediné vloupání.

Rychle zakřesal, zapálil svíčku a pustil se ke schodům. „Co si to, vy darebáci, dovolujete?“ zahřměl právě ve chvíli, kdy Pagnell pomáhal společníkům prolézat oknem do místnosti.

To však byla jeho poslední slova, neboť Pagnell přiskočil ke schodišti, jednou rukou uchopil starce za vlasy a prudkým tnutím dýky mu prořízl hrdlo. Aniž by věnoval jediný pohled tělu, které bez ducha padlo k zemi, vrátil se nazpět k přátelům u okna. Sotva byli všichni uvnitř, pustil se po schodech nahoru.

Po otřesných zážitcích, jež toho dne měla za sebou, nemohla Alyx usnout. Pokaždé když zavřela oči, vybavil se jí Pagnell, znovu ji ovanul jeho smrdutý dech a cítila jeho hnusný jazyk ve svých ústech. Kupodivu se jí podařilo tuto událost před otcem utajit, nechtěla mu přidávat na starostech, ale poprvé v životě se v myšlenkách zaobírala také něčím jiným než jenom hudbou.

Byla do svého žalu tak ponořená, že hluk v přízemí zprvu úplně přeslechla a vrátila se do skutečnosti teprve po otcově hněvivém výkřiku a po té divné duté ráně, která následovala ani ne za vteřinku.

„Lupiči!“ polekala se, odhodila vlněné přikrývky a zůstala stát úplně nahá. Bleskově hrábla po šatech a přetáhla si je přes hlavu. Co by tak u nich mohl kdo loupit? Byli přece tak chudí, že by lupičům nestáli za námahu. Lví pás! vzpomněla si, třeba se doslechli o něm! Otevřela malou skříňku zavěšenou na zdi, zkušeně zdvihla falešné dno a vytáhla odtud svou jedinou cennou věc, zlatý opasek, který si připjala kolem pasu.

Vtom se polekala hlučných kroků, které se otcovým pokojem blížily k jejím dveřím. Popadla židli a těžký kovový svícen, načež se ukryla za dveřmi a se zatajeným dechem čekala, co se bude dít.

Dveře na kožených závěsech se pomaloučku otevřely, a když se do Alyxina zorného úhlu dostala cizí hlava, mrštila po ní svícnem, co jen jí síly stačily.

U nohou Alyx ležel zhroucený Pagnell, který ji zahlédl pouze zlomek vteřiny předtím, než upadl do bezvědomí.

Pohled na tohoto šlechtice v jejím vlastním domě jen oživil hrůzu prožitou během dne. Tady se nejednalo o žádnou obyčejnou loupež! A kde je vlastně její otec? Na schodech zaduněly další těžké kroky a Alyx se v mžiku vzpamatovala. Jedinkrát se zoufale rozhlédla a pochopila, že naději k úniku jí skýtá pouze okno. Vrhla se k němu a bez uvažování, o jakou hloubku se vlastně jedná, se přehoupla ven a skočila.

Rozplácla se na zemi a překulila se zády ke zdi, kde omámená a s vyraženým dechem zůstala ležet celou jednu strašlivě dlouhou minutu. Nemohla si však dovolit válet se tady v prachu a dopřát si dost času, aby se vzpamatovala. Kulhavě, s bolavým bokem a levou nohou, se odbelhala ke stěně domu, kde viděla rozražené okenice.

Měsíc jí sice příliš světla nenabízel, ale v převrženém svícnu hořela vedle otcova těla svíce, která jí dostatečně jasně ozářila obrovskou ránu zející v jeho hrdle i otcovu hlavu, spočívající v kaluži jeho vlastní krve.

Alyx ohromeně odstoupila od okna a zamířila od rodného domku pryč. Nevnímala, že chladný vzduch ji na holých pažích studí a že zima proniká jejím chatrným oděvem. Už nemyslela na Pagnella a na nebezpečí, které jí od něho hrozí, ani co si z jejího domku odnese, protože to nejcennější jí už vzal. Její otec, jediný člověk, který ji miloval nikoliv pro její hudbu, ale čistě jen pro ni celičkou, byl nyní po smrti. O co víc ji mohl ten zpupný šlechtic připravit?

Šla dlouho, aniž by sledovala, kam ji to vlastně nohy nesou, až nakonec se zpola zhroutila na kostelních schodech. Na kolenou a s rukama sepjatýma se začala modlit za duši svého otce, aby byla v nebi uvítána se všemi poctami, jež jí náleží.

Zřejmě dlouhá léta cvičení jí umožnila soustředit se na jednu činnost tak bezvýhradně, nebo snad k tomu přispěla hloubka jejího žalu, v každém případě však Alyx nevnímala okolní ruch a shon a neslyšela ani praskot plamenů, které strávily její dům a sežehly bezduché tělo jejího otce. Šílený strach z ohně vyhnal většinu obyvatel ohrazeného městečka z příbytků na ulici, ve svém zděšení si však Alyxiny postavičky, schoulené ve výklenku kostelního schodiště, ani nevšimli.

Za časného úsvitu otevřeli strážci bránu a před ní čekalo šest ozbrojených rytířů se znakem hraběte z Waldenhamu. Podkovy obrovitých hřebců rozrývaly hliněné chodníčky mezi domky a rytíři zvolna a majetnicky táhli městečkem, přičemž obouručními meči sekali do vývěsních štítů a převislých stříšek. Ženy odtáhly z dosahu nebezpečných koní své děti, tiskly je v náručí a hrůzou ochromeny pozorovaly, jak si mohutní muži v helmicích výhrůžně razí cestu jejich poklidným městečkem.

Rytíři se zastavili u doutnajících trosek Blackettova domku. Jejich vůdce vytáhl ze sedla pergamen a přibil jej k jednomu ohořelému kůlu. Aniž by zvedl hledí u přilbice, rozhlédl se po hrůzou vytřeštěných měšťanech. Jediným rychlým pohybem kopí obratně probodl pobíhajícího psa a zdechlinu odhodil na hromadu popela.

„Čtěte a mějte se na pozoru!“ zařval chraplavě a jeho hlas vrátila ozvěna od městských kamenných hradeb.

Bez ohledu na shromážděné měšťany zasadili rytíři koním ostruhy a hlučně se vyřítili z města, tentokrát opačnou stranou, než jakou přijeli, takže před svým odjezdem z brány stačili podkovami rozbít další uličku. Za nimi hleděli lidé vyděšení k smrti.

Teprve za nějakou dobu se pár měšťanů vzpamatovalo natolik, že svoji pozornost obrátili ke vzkazu přibitému na kůl. Kněz, který uměl číst, se prodral dopředu. Přečtení pergamenu mu zabralo hodnou chvíli, ale obyvatelé městečka vyčkávali mlčky. Konečně se k nim otočil s bledou a napjatou tváří.

„Alyx,“ začal pozvolna. „Alyxandria Blackettová byla obviněna z kacířství, čarodějnictví a krádeže. Hrabě z Waldenhamu na vědomost dává, že děvče zneužilo svého hlasu, jenž je darem ďáblovým, aby omámilo hraběcího syna, a když se tento pokusil jejím čarám vzepřít, rouhala se proti církvi. Při jeho další snaze odolat, spoutala dívka mladého hraběte pomocí pekelného zaklínadla a oloupila ho.“

Na okamžik lidé zapomněli i dýchat. Alyxin hlas že je dar od ďábla? Jistě, má sice neobyčejný talent, ale ten přece musí pocházet od boha! Což neužívala svého hlasu ke chvále boží? Samozřejmě, skládala i písně, které k církevním měly daleko, například…

Všichni naráz zdvihli hlavu a sledovali Alyx, která mířila od zadního schodiště kostela ke svému domku, viděli, jak klopýtla na chodníčku rozervaném podkovami rytířských koní. Lidé se před ní začali rozestupovat. Na tvářích se jim zračil zmatek a občas i pochyby. Alyx se zastavila a němě zírala na trosky svého domova.

„Pojď se mnou, dítě,“ vybídl ji tiše kněz, objal ji kolem ramen a málem ji odvlekl na svou faru. Sotva se ocitli uvnitř, začal pobíhat a do plátěného pytlíku házel spěšně chléb a sýr. „Alyx, ty odtud musíš okamžitě zmizet!“

„Můj otec,“ připomněla mu šeptem.

„Já o něm vím, viděli jsme jeho tělo v plamenech. Nemysli na to, už je po smrti a já odsloužím pětadvacet mší za pokoj jeho duše. Teď se však musíme postarat o tebe.“

Když ale zjistil, že Alyx ho vůbec neposlouchá, prudce s ní zatřásl, až jí hlava poskočila dozadu. „Alyx! Teď musíš dávat pozor, co ti říkám!“ Do očí se jí začal vracet jas a kněz prozradil, že na pergamenu je také výzva k jejímu uvěznění. „Vypsali na tebe odměnu, ať už budeš živá či mrtvá!“

„Odměnu?“ zašeptala. „Jakoupak mám tedy cenu?“

„Alyx, ty máš obrovskou cenu, ale z nějakého důvodu jsi rozhněvala hraběte. O té odměně jsem se ještě nezmínil nikomu, ale co nevidět se to lidé dozvědí a rozhodně za tebou všichni stát nebudou. Za ty peníze by tě nějaký chamtivý darebák předal hraběti s největším potěšením!“

„Tak ať mě uvězní! Jsem přece nevinná a král –“

Kněz ji halil do těžkého, příliš dlouhého pláště. Teď jí se smíchem skočil do řeči. „Shledají tě vinnou a budeš moci mluvit o štěstí, jestli ti přisoudí jenom provaz. Teď si přeji, abys odešla a počkala na mne na okraji královského lesa. Dnes večer tam za tebou přijdu a doufám, že zatím naleznu způsob, jak tě zachránit. Utíkej, Alyx, neotálej! Ať tě zahlédne co nejméně lidí. Dnes večer tě vyhledám a donesu ti hudební nástroj a další jídlo. Třeba vymyslíme, jak by si mladá dívka mohla sama vydělávat na živobytí.“

Než Alyx stačila něco odpovědět, vystrčil ji ze dveří. Přes rameno jí visel pytlík s jídlem a rukama si u krku přidržovala těžký plášť. Pospíchala rychle k bráně a ani se nesnažila schovávat. Všichni obyvatelé městečka však ještě postávali kolem spáleniště Alyxina domku, a tak ji nikdo nezahlédl.

Sotva vběhla do lesa, posadila se vyčerpaná únavou i zármutkem. Ještě pořád nedokázala pochopit, co se to v těch několika posledních hodinách vlastně událo, natož aby tomu uvěřila. Celou hodinu měla před očima tvář svého otce a rozpomínala se na jejich společný život, na jeho láskyplnou péči. Po té dlouhé noční modlitbě a dalším ranním šoku začala plakat a nemohla přestat. Přetáhla si plášť přes hlavu, schoulila se do klubíčka a dala volný průchod svému bezmeznému žalu. Až po několika hodinách jí tělo ochablo a ona v záhybech pláště konečně usnula.

Vzbudila se, když už se slunce chýlilo k západu. Celé tělo měla rozbolavělé, levá noha byla od skoku z okna pohmožděná, hlava jí třeštila. Opatrně si odtáhla vlněnou látku z obličeje a vzniklou škvírou spatřila muže, který tu poblíž ní seděl na padlém kmenu. Leknutím vyjekla a rozhlédla se, kudy by mohla uprchnout.

„Není třeba, abys přede mnou utíkala,“ uklidňoval ji muž tiše a ona si na ten hlas vzpomněla. Byl to ten Pagnellův sluha, který jí včera dopomohl k útěku před svým vlastním pánem.

„To si chceš za mne vyzvednout tu odměnu?“ ušklíbla se na něho. „Já bych však mohla prozradit, jak jsi mi tuhle pomáhal. To by se tvému pánovi asi moc nezamlouvalo!“

K jejímu překvapení se muž jen zachechtal. „Mne se bát nemusíš, maličká,“ ujišťoval ji. „Zatímco jsi spala, měli jsme s tvým knězem dlouhou poradu, a opravdu jsme našli řešení. Pokud by sis to chtěla poslechnout, pak se skutečně domnívám, že máme úkryt, kde tě nikdo neobjeví.“

Alyx jen krátce přikývla, upřela na muže oči a vyčkávala, co jí prozradí. Muž se pustil do vysvětlování a ona nestačila valit oči pod náporem úžasu, nevíry a divného tušení ohledně vyhlídek do budoucna. Sluha měl totiž bratra, který sloužíval v královském vojsku. Měl však tu smůlu, že přežil všechny bitvy a dožil se tak stáří, načež byl ze služby propuštěn bez jakýchkoliv prostředků k živobytí. Dva roky se jen tak potuloval a žil z ruky do úst, až konečně narazil na tlupu psanců, kriminálníků a lidí, kteří přišli o práci. Ti všichni se usídlili v hlubokém lese, severně od městečka Moreton.

Po chvilce mlčení se Alyx tiše a nedůvěřivě zeptala: „Tak ty mi tedy navrhuješ, abych se k té tlupě přidala? Abych se stala… psancem?“

Sluha dobře chápal, jaký musí cítit odpor. Kněz si dívčiny ušlechtilé vlastnosti nemohl vynachválit. „Ano i ne,“ odpověděl. „Takové mladé děvče by v téhle tlupě skutečně nebylo v bezpečí. I když teď mají toho vůdce a přece jen tam panuje jisté ponětí o křesťanské lásce a disciplíně, přesto by tak bezbranný tvor, jako jsi ty, mezi nimi dlouho neobstál.“

Alyx se úlevou dokonce pousmála.

„A kromě toho,“ vysvětloval muž, „nikdo z nich by se dvakrát nerozmýšlel a dopravil by tě k hraběti, aby získal tu vypsanou odměnu.“

„Umím přece zpívat. Třeba si mne někdo najme –?“

Přerušil její doufání prudkým mávnutím. „Vydržovat si vlastní hudebníky, to si dovolí jenom šlechta či snad nejvýše nějaký bohatý kupec. Ale problém zůstává stejný, byla bys opuštěné a nikým neochraňované děvče…“

Alyx bezradně svěsila ramena. Což pro ni opravdu neexistuje žádné bezpečné místo?

Když se sluha utvrdil v přesvědčení, že si je Alyx obtíží ohledně svého úkrytu konečně vědoma, honem na ni vychrlil svůj plán. „Kdyby ses stala chlapcem, klidně by ses k těm psancům mohla připojit. Ostříháš si vlasy, oblíkneš chlapecké šaty a možná se stáhneš trochu přes prsa, a nikdo nebude mít sebemenší podezření. Kněz mi říkal, že umíš měnit hlas, jak se ti zachce, a pokud jde o tvůj vzhled, může náležet chlapci stejně dobře jako děvčeti.“

Alyx nevěděla, jestli se má smát nebo plakat, když pronesl závěrečnou poznámku. Samozřejmě se nikdy za klasickou krásku nepovažovala, neměla ani šťavnaté rudé rty a obrovské modré oči, ale občas tajně doufala…

„Ale jdi,“ usmál se sluha, „nemáš proč se takhle tvářit. Jsem si jist, že až dospěješ, postava se ti zaoblí a budeš tak pěkná jako kdejaká dáma.“

„Jenže mně už je dvacet let,“ odsekla mu vzdorně.

Sluha si rozpačitě odkašlal. „I tak bys měla bohu za svůj vzhled děkovat. A teď honem, začíná se už stmívat. Donesl jsem ti chlapecké oblečení, a až se převlékneš, vydáme se hned na cestu. Chtěl bych se vrátit dřív, než po mně začne sháňka. Hrabě chce mít o svých lidech pořád přehled.“

Představa, že by se kvůli ní mohl dostat do nebezpečí, pohnula Alyx ke spěchu. Rychle popadla chlapecký oděv, který jí muž podával, ale když se dotkla látky, na okamžik se zarazila. Hned však utíkala do lesa, aby se převlékla. Zbavit se vlastního oděvu, to byla otázka několika vteřin, ale v tom chlapeckém oblečení se nevyznala. Nohavice z hustě tkané bavlněné látky jí zakryly nohy a končily až u pasu, kde se daly pohodlně uvázat. Pak přišla řada na pruh plátna a Alyx se snažila potlačit znechucený povzdech, když zjistila, že v jejím případě zploštit prsa nepředstavuje zas takovou námahu. Přes pruh plátna patřila bavlněná košile, z látky nádherně jemné a hladké. Následovala silnější vlněná halena se širokými rukávy a navrch přišel kabátec z hrubě a pevně tkané vlny. Kabátec jí dosahoval těsně pod křivku hýždí a měl překrásné lemování z kroucených zlatých nití. V životě na sobě neměla tak přepychový oděv. Cítila, jak kůže odřená jejím šatem z hrubé vlny se už začíná hojit. A ta svoboda pohybu, kterou chlapecké oblečení umožňuje! pomyslela si a vysoko vykopla jednu nohu a hned nato i druhou.

Vklouzla do bot sahajících až ke kolenům a zašněrovala tkaničky na kotnících. Z hromádky svých šatů sebrala zlatý pás a připjala si jej kolem pasu, načež ho zakryla halenou i kabátcem. Nakonec si ještě stáhla pás vyšívaným opaskem a zamířila k místu, kde na ni čekal hraběcí sluha.

„Výborně!“ prohlásil, když s ní otáčel a zkoumal ji ze všech stran. Trochu se zamračil při pohledu na její nohy, na chlapce byly přece jen příliš pěkné. „A teď ještě vlasy.“ Z brašny, která mu visela po boku, vytáhl nůžky.

Alyx ucouvla a přitiskla si ruce na své předlouhé splývavé vlasy. Ještě nikdy si je nestříhala.

„No tak,“ naléhal muž. „Čas běží. Jsou to jenom vlasy, milé děvče. Však ony ti dorostou. Lepší mít vlasy ustřižené než upálené i se svou vlastní hlavou na hranici jako čarodějnice.“

Alyx se tedy přemohla, otočila se k muži zády a dovolila, aby jí vlasy zkrátil. Kupodivu, jak kadeře postupně padaly k zemi, hlava jí připadala podivně lehká. Nebyl to nepříjemný pocit.

„Hleďme, jak jsi najednou kadeřavá,“ řekl muž ve snaze trochu jí tu její hroznou situaci zpříjemnit. Když skončil, otočil ji tváří k sobě a spokojeně pokývl. Kudrny a vlny se jí kolem té skřítkovské tvářičky jenom kadeřily. V duchu si řekl, že krátké vlasy a chlapecké oblečení jí rozhodně sluší víc než ty šeredné šaty, které měla předtím.

„Proč vlastně?“ podívala se tázavě na něho. „Sloužíš u člověka, který mi zabil otce. Proč mi pomáháš?“

„Jsem u toho mládence“ – pochopila, že má na mysli Pagnella – „už od té doby, co byl ještě maličký. Vždycky měl všechno, čeho se mu zachtělo, a otec ho učil to ostatní, co mu kdo odepíral, jednoduše sebrat. Občas se snažím chlapcovy zlé činy trochu napravit. Už jsi přichystaná?“ Zřejmě to téma nehodlal dále rozvádět.

Alyx se posadila za muže na koňský hřbet a po kraji lesa se vydali na sever. Celou cestu ji sluha poučoval, jak se musí chovat, aby ji nikdo neprokoukl. Musí chodit jako chlapec, čili nosit ramena rovně a dělat dlouhé kroky. Nesmí plakat nebo se hloupě chichotat, musí klít, nesmí to přehánět s koupáním, musí se drbat a uplivovat, nesmí se bát žádné práce, musí umět vypít číši naráz, musí se dloubat v nose. A výčet dalších dobrých rad pokračoval tak dlouho, až Alyx málem usnula, což jí vyneslo další přednášku o dívčí změkčilosti.

Když dorazili na kraj lesa, v němž psanci našli svoje útočiště, dal jí dýku, kterou nadále měla Alyx nosit po boku, aby se v případě potřeby mohla bránit, a nařídil jí, aby se v jejím užívání pilně cvičila.

Sotva vjeli do tajemného lesa, kam vlastně vstoupit ani nesměli, muž zmlkl a Alyx vycítila, že má ve střehu každý sval. Všimla si, že i její ruce, jimiž se přidržovala hrany sedla, mají od křečovitého stisku zbělelé kotníky.

Donesl se k nim tichý výkřik nočního ptáka a muž na něj odpověděl. Po dalším úseku jízdy se zvolání i odpověď opakovaly a sluha zastavil, sesadil Alyx a sám pak sklouzl ze sedla. „Počkáme tady do rána,“ prozradil téměř šeptem. „Nežli nám povolí vstup do svého tábora, musí se přesvědčit, kdo to k nim vlastně jede. Tak, hochu,“ dodal hlasitě, „a teď budeme spát.“

Alyx sice věděla, že neusne, ale tiše se schoulila pod pokrývku, kterou od muže dostala, a v duchu si probírala všechny ty nedávné události. Vinou šlechtického rozmaru se ocitla opuštěná v tomto studeném a děsuplném lese, zatímco život jejího otce byl surově ukrácen. Při tom pomyšlení se namísto strachu postupně vynořil hněv, který nakonec potlačil i zármutek. Ona však všechno zvládne a jednou se nějakým způsobem pomstí Pagnellovi i všem jemu podobným.

Za úsvitu už opět seděli na koni a zvolna mířili stále hlouběji do hustého lesního porostu.

3. kapitola

Nekonečně dlouhou dobu se prodírali přes houštiny stromů a husté stěny keřů. Alyx nebyla schopná vysledovat, jestli se drží nějaké neznatelné stezky, či jestli jdou jen tak nazdařbůh. Konečně zaslechla hlasy, tiché hlasy, převážně mužské.

„Slyším hovor,“ zašeptala.

Sluha se po ní nedůvěřivě ohlédl přes rameno, protože on neslyšel kromě větru nic. Ještě uplynula hodná chvíle, než i on hlasy zaslechl.

Zčistajasna se husté houští rozestoupilo a před nimi se objevila malá vesnička, sestávající ze stanů a hrubě stlučených přístřešků. Šedovlasý muž, jemuž od spánku běžela stará hluboká jizva přes tvář až po krku dolů, hrábl po otěžích jejich koně.

„Neměl jsi potíže, bratře?“ vyptával se zjizvený muž, a když sluha zavrtěl hlavou, pohlédl na Alyx. „Tak tohle je ten mladíček?“

Alyx pod jeho pátravým zrakem na okamžik zatajila dech z obavy, že v ní odhalí ženu, ale muž si jí rychle přestal všímat, neboť její osobě nepřisuzoval žádný význam.

„Raine tě očekává,“ sdělil zjizvenec svému bratrovi. „Předáš mu hocha a já tě pojedu vyprovodit. Po cestě mi povíš, co je nového.“

Sluha přikývl a vedl koně směrem, kterým jeho bratr ukázal.

„Ani ho nenapadlo, že nejsem chlapec,“ zašeptala Alyx zpola polichoceně a zpola uraženě. „A kdo je ten Raine?“

„Je to vůdce této nesourodé tlupy. Je tu teprve pár týdnů, ale už do těch chlapů vtloukl jakous takous disciplínu. Pokud tu budeš chtít zůstat, musíš ho bezpodmínečně poslouchat, jinak si to pěkně odneseš.“

„Král všech psanců,“ poznamenala Alyx trochu zasněně, „ten musí být ale prchlivý. Není to však náhodou… vrah?“ vydechla poděšeně.

Sluha se na ni podíval a rozesmál se nad tím, jak po dívčím způsobu mění Alyx rychle svoje rozpoložení. Když si však všiml jejího výrazu, zastavil se a sledoval Alyxin pohled, fascinovaně upřený kamsi dopředu.

Na nízké stoličce brousil svůj meč muž vysvlečený do pasu. Zcela nepochybně šlo o vůdce, jenž by zcela přirozeně stanul v čele jakékoliv skupiny lidí. Byl to urostlý a nesmírně rozložitý člověk s mohutně vyvinutým svalstvem a rozměrným hrudníkem, se stehny napínajícími látku přiléhavých černých nohavic. Že v tom promrzlém ledovém lese vydrží sedět bez košile, bylo už samo o sobě neuvěřitelné, jenže Alyx i na tu dálku rozeznala, že má tělo pokryté jemným povlakem potu.

Z profilu byl velice pohledný: pěkný nos, smolně černé vlasy, jež se mu potem provlhlé kadeřily vzadu na krku, pod hustým černým obočím hluboce zasazené vážné oči, ústa sevřená do zasmušilé čárky, když se tak soustředěně věnoval brousku a meči, u něhož ostřil čepel.

První pohled Alyx ohromil. Měla pocit, že se jí snad zastaví srdce. V životě ještě nepotkala muže, z něhož by síla tryskala stejně snadno jako pot pokrývající jeho tělo. Lidé jí často tvrdili, že má ve svém hlase sílu, a ona by teď ráda věděla, jestli se její síla podobá síle tohoto muže, jestli je jako ta aura obklopující jeho mohutné a nádherné tělo.

„Radši drž pusu, holka,“ uchechtl se sluha, „nebo se ještě prozradíš. Jeho lordstvo rozhodně nebude u vytržení nad mládencem, kterému se před ním klepou kolena.“

„Lordstvo?“ uvědomila si najednou Alyx. „Lordstvo!“ lapla po dechu a rázem vystřízlivěla. To tedy nebyla síla, co tady viděla z toho člověka tryskat, to bylo jeho vědomí, že se před ním plazí celý svět. Generace lidí, jako je Pagnell, plodily muže podobné tomu, který tu seděl před nimi – zpupný, domýšlivý, jistý si skutečností, že všichni ostatní jsou pouhými jeho poskoky, nepochybující o svém právu sebrat, čeho se mu jen zamane, třeba i život starého nemocného písaře, který se mu omylem připlete do cesty. Právě vinou takových lidí, jako je muž sedící na stoličce a čekající, až se ostatní pokorně připlazí, je teď Alyx v chladném lese, a ne ve svém domku, kam i se svou hudbou náleží.

Muž se k nim otočil a vzhlédl modrýma vážnýma očima, jimž nic neuniklo. Tváří se jako král na trůně, pomyslela si Alyx, a on skutečně dodal hrubému sedátku majestát trůnu, na němž vládce vyčkává příchodu svých poddaných. Tohle je tedy ten pravý důvod, proč se musela převléknout za hocha! Kvůli tomuto muži s nadřazenými způsoby šlechtice, který vyžaduje, aby se všichni před ním plazili, aby se klaněli tak hluboce, až je tím svým ošperkovaným střevícem bude moci nakopnout do zadku. Byl vůdcem této smečky vrahů a zločinců. Jakpak se mu asi dostalo této pochybné cti? Všichni kolem něho pochopitelně uznávali přirozenou nadřazenost šlechty, uvěřili, že pouhý původ dává tomuto muži právo rozkazovat, a oni, hlupáci, jakými už zločinci musí být, o jeho vůdcovství nezapochybovali ani na vteřinku, pouze se tázali, jak hluboko se před jeho lordstvem mají ponížit.

„To je Raine Montgomery,“ řekl jí sluha, který si nevšiml, jak chladným pohledem si Alyx muže prohlíží, pohledem tolik odlišným od jejich obvykle podřízeného výrazu. „Král ho prohlásil za zrádce.“

„A nepochybně si to označení plně zaslouží!“ utrhla se Alyx a nespouštěla zrak z toho člověka, k němuž se blížili, jakoby přitahováni tou jeho mocnou silou.

Sluha se na ni překvapeně podíval. „Kdysi patřil ke královým oblíbencům, a právě vedl Jindřichovo vojsko do Walesu, když se mu donesla zvěst, že sir Roger Chatworth zajal jeho sestru a –“

„Nepřátelství mezi šlechtickými rody!“ štěkla Alyx podrážděně. „Jistě muselo zahynout mnoho nevinných lidí, aby se uhasila ta panská žízeň po krvi!“

„Nezahynul vůbec nikdo,“ vysvětloval muž, kterému byl její postoj nepochopitelný. „Lord Roger vyhrožoval, že sestru lorda Raina zabijí, proto lord Raine vojsko otočil. Jenže král Jindřich ho za zneužití královských vojáků pro svoje osobní účely prohlásil za zrádce.“

„Ti lordové!“ vztekala se Alyx. „Já uznávám pouze jediného Pána nad sebou! A král Jindřich učinil správně, když toho člověka označil za zrádce, neboť kdo jiný by odvedl královo vojsko do své vlastní bitvy? A teď se tu ukrývá v hlubokém lese a darebáci mu dělají poddané! Prozraď mi, zabíjí je dle libosti, nebo se spokojil s tím, že mu servírují jídlo na stříbrných talířích?“

Při tomto dotazu se sluha rozesmál. Konečně pochopil příčinu její nenávisti k lordu Rainovi. Zřejmě ze šlechticů poznala pouze Pagnella a jeho otce. Pokud jí sloužili jako jediný vzor, pak vskutku měla důvod lordem Rainem pohrdat.

„Pojďte se posadit,“ vyzval je Raine, uchopil uzdu a vzhlédl k unavenému jezdci.

Umí zpívat! prolétlo Alyx ihned hlavou. Každý člověk s tak zvučným a hlubokým hlasem musí být dobrý zpěvák! Ale v následujícím okamžiku všechna její smířlivost vzala za své.

„Seskoč na zem, chlapče, ať si tě mohu pořádně prohlédnout!“ vyzval ji totiž Raine. „Připadáš mi trochu hubený. Jestlipak zvládneš svoje povinnosti?“

Nikdy předtím nejela Alyx rozkročmo na koni a teď měla vnitřní strany stehen ztuhlé a rozbolavělé. Když se pokusila sklouznout z koně alespoň s trochou bravury, ty její hloupé nohy ji odmítly poslouchat, a ta levá, ještě pořád poraněná po nočním seskoku, se pod ní dokonce podlomila.

Raine ji chytil za paži, aby neupadla, a k Alyxině zděšení její tělo na tohoto muže zosobňujícího vše, co ze srdce nenáviděla, okamžitě zareagovalo. „Ihned mě pusť!“ zasyčela, a ještě dříve než popadla hranu sedla, aby se podepřela, spatřila na jeho hezké tváři výraz nesmírného překvapení. Ten bláznivý kůň odskočil dozadu a Alyx se opět zapotácela, než se jí podařilo udržet rovnováhu.

„Tak jestli jsi už konečně sesedl,“ poznamenal Raine s rozdováděnýma očima a hlasem, který ji zaléval jako tekutý med, „mohli bychom se třeba o tobě něco dozvědět.“

„Tohle ti bude o mně stačit!“ ucedila Alyx a vytáhla z opasku nůž, který na něho napřáhla celá rozezlená jeho samozřejmou jistotou, že ona neznamená nic, zatímco on je ztělesněným božím požehnáním.

V úžasu nad hochovým nepřátelstvím se dal Raine zaskočit, a když na něj zamířila malá ostrá dýka, sotva měl čas uhnout alespoň natolik, aby se mu místo do srdce, kam původně směřovala, zabodla pouze do paže.

Alyx nad tím, co provedla, doslova zkameněla a zůstala fascinovaně zírat na tenký pramínek krve, který prýštil po mužově obnažené ruce. Ještě nikdy neublížila druhému člověku.

Na přemýšlení nad svým nerozvážným činem však neměla čas, neboť dříve než se mohla omluvit či se vůbec vzpamatovat, Raine Montgomery ji jednou rukou popadl za kalhoty a druhou za límec, načež s ní mrštil do lesního porostu. Bylo by lépe, kdyby stačila svá úžasem otevřená ústa včas zaklapnout, neboť přitom jak svištěla po zemi, spodními zuby jako lopatkou nabírala do úst plné hrstě listí, hlíny a kdovíjakého svinstva, které se na té houbovité půdě nastřádalo.

„Co to má znamenat, ty ďáblíku?“ ozval se za ní Raine.

Posadila se a oběma rukama si zuřivě rvala z úst ty chuchvalce bůhvíčeho. Pohlédla na svou bolavou nohu a potom se podívala na Raina, který stál od ní pěkně daleko. Mezi nimi se červenala hluboká brázda, kterou Alyx vyryla vlastním tělem. Ten pohled ji rozzuřil ještě víc. Raine Montgomery, ten bezectný šlechtic, byl obklopen hordou nepočestně vyhlížejících mužů a žen, kteří v řehotu odhalovali černé a uhnilé zuby, zajíkali se a zcela zjevně si ten výbuch rozjařenosti vychutnávali. Samotný Raine se smál hlasitěji než ostatní a pohled na prohloubené dolíčky, které mu ve tváři jen zdůrazňovaly jeho veselí, k vylepšení Alyxiny nálady rozhodně nepřispěl.

„Vstávej!“ ozvalo se za ní, a muž, který ji přivezl, pomáhal Alyx postavit se na nohy. „A drž jazyk za zuby, nebo tě vyhodí nadobro.“

Alyx chtěla něco odseknout, ale propásla příležitost, neboť si z mezery mezi tváří a dásněmi musela vydolovat zatoulanou větvičku.

Jejího mlčení sluha okamžitě využil, aby poskytl Rainovi vysvětlení. Varovně přitom zatínal prsty do Alyxiny paže a překřikoval dav hýkající smíchem. „Můj pane, odpusťte laskavě tomu chlapci. Včera mu totiž jeden šlechtic zavraždil otce a vypálil rodný dům. Má tedy k nenávisti důvod a já se obávám, že tento svůj postoj zaujímá ke všem příslušníkům vaší třídy.“

Raine v mžiku zvážněl a pohlédl na Alyx s takovou účastí, až se celá napřímila a odvrátila zrak. O jeho soucit nestála.

„Co to bylo za šlechtice?“ zeptal se Raine starostlivě.

„Syn hraběte z Waldenhamu.“

Raine si znechuceně odplivl a zkřivil tvář při nenávistném úšklebku. „Pagnell!“ pronesl pohrdavě. „Ten chlap si šlechtický titul nezaslouží! Pojď, hochu, já už tě přesvědčím, že nejsme všichni ze stejného těsta. Potřebuji panoše, a to ty jistě zvládneš.“

Dvěma kroky se ocitl vedle Alyx a přátelsky ji uchopil kolem ramen.

„Nesahejte na mne!“ vyprskla a prudce od něho odskočila. „Nestojím o váš soucit ani o zahálčivou práci sestávající z toho, že vám budu servírovat sladké koláče! Já jsem… muž a umím se postarat sám o sebe. Budu pracovat a na svoje živobytí si vydělám bez cizí pomoci!“

„Sladké koláče, říkáš?“ zasmál se Raine a v levé tváři se mu kmitl náznak dolíčku. „Mám, chlapče, takový dojem,“ pokračoval a prohlížel si Alyx od hlavy až k patě, „že zřejmě ani pořádně nevíš, co to práce je. Ruce a nohy máš spíš jako děvče.“

„Jak se mě opovažujete takhle urážet!“ vyjekla Alyx ve strachu, že bude každou chvíli odhalena, a hledala v prázdném pouzdře dýku.

„Další chyba,“ upozornil ji Raine, „upustil jsi ji na zem.“ Pomalu a okázale vytáhl její dýku ze svého opasku, který mu přidržoval nohavice, tak těsné a obepnuté nohavice, na nichž volně visel přivázaný trojúhelník kryjící jeho mužství. „Naučím tě, jak si svou zbraň uhlídat, abys ji neztrácel tak úplně snadno.“ Rozvážně přejel palcem po ostří. „Potřebuje nabrousit.“

„Na to, aby prořízla vaši tlustou kůži, byla ta dýka ostrá dost!“ odsekla Alyx sebevědomě a usmála se nad tím, že jeho sebejistotou může trochu otřást.

Jako by si na svou krvácející ránu vzpomněl teprve teď, pohlédl na paži a potom opět na Alyx. „Pojď se mnou, páže, a o tu ránu se postarej!“ vyzval dívku rázně a otočil se k odchodu, jako by zcela přirozeně očekával, že ho bude následovat.

V téže vteřině došla Alyx k přesvědčení, že v táboře, kde bude vydána na pospas milosti a vrtochům tohoto Raina Montgomeryho, nezůstane ani za nic. Ten člověk ji neobyčejně přitahoval a současně v ní probouzel hněv. A jí se navíc nezamlouvali ani ti špinaví a okounějící lidé, kteří ji teď obklopili a prohlíželi si ji, jako by jim byla předhozená pro pobavení.

Obrátila se ke sluhovi, který ji sem přivedl. „Já tu nechci zůstat! Zkusím to kdekoliv jinde!“ prohlásila a zamířila k osedlanému koni.

„Takže ty neumíš ani poslechnout příkaz, je to tak?“ ozval se za ní Rainův hlas a vzápětí ji jeho velká ruka chytila za šíji. „Přece kvůli takové maličkosti, jako je tvůj strach ze mne, nepřijdu o dobrého panoše!“

„Běž pryč!“ křikla, když ji postrkoval před sebou. „Já tu nezůstanu! Já tu nechci zůstat!“

„Já to vidím tak, že mi něco dlužíš za tu prolitou krev. Ať už jsi uvnitř!“ nařídil a šoupl ji do plátěného stanu.

Přemáhajíc slzičky nad bolestí v noze a tím hrubým zacházením s jejím už beztak potlučeným tělem, přimkla se Alyx ke stanové tyči a snažila se udržet na nohou.

„Blanche!“ zařval Raine od vchodu. „Dones mi horkou vodu a kus plátna, ale ať je čisté!“

„A teď, chlapče,“ pravil, když se opět otočil k Alyx a pozorně si ji prohlédl, „je na řadě ta tvoje zraněná noha. Stáhni si nohavice, ať si ji mohu prohlédnout.“

„To ne!“ vydechla a začala couvat.

Raina tím vyvedla z míry. „To se mne tak bojíš, nebo –“ tady se pousmál – „se snad stydíš? No dobře,“ povzdechl si a usadil se na lůžku poblíž vchodu do stanu, „třeba máš k té plachosti důvod. Kdybych já měl nohy jako ty, taky bych se za ně styděl. Ale jen buď, mládenče, bez starosti, však my na to tvé vychrtlé tělo nějaké svaly obstaráme! Ach ano, Blanche, tady to postav a můžeš jít.“

„Což nechcete, abych vám tu ránu ovázala?“

Alyx si přestala prohlížet své nohy, které ani zdaleka nepovažovala za špatné, aby se podívala na hovořící ženu. Její cit pro zvuky a hlasy obzvláště ji přiměl prudce zvednout hlavu. Při tom naříkavém tónu, dolézavém a současně nepokrytě nestoudném, jí až přeběhl mráz po zádech. Spatřila macatou ženu s provázkovitými, nemytými světlými vlasy, která na Raina hleděla tak chtivě, jako by ho v následujícím okamžiku chtěla pohltit.

Naprosto znechuceně odvrátila Alyx zrak.

„Chlapec mi tu ránu ováže sám.“

„To tedy v žádném případě!“ bránila se Alyx zuřivě. „Jen ať to udělá ta žena, stejně je to ženská práce a ona vypadá, že ti poslouží přímo s radostí!“ Alyx se dokonce usmála při pomyšlení, že být chlapcem má svoje výhody, protože se zbaví té nevděčné ženské otročiny.

V té rychlosti téměř nepostřehnutelným pohybem ji Raine v předklonu chytil za stehno a škubl. Podtržená noha zbavila Alyx rovnováhy a ona spadla na svůj pohmožděný zadek.

„Vedle těch svalů se ti nedostává ani způsobů. Ty, Blanche, můžeš odejít,“ pronesl významně na adresu okounějící ženy. Sotva osaměli, opět se otočil k Alyx. „Pár dní ti tohle promíjet mohu, protože nemáš šlechtické vychování, ale jestli se tvé způsoby nevylepší co nevidět, vezmu si tě, ty mrňousku, do práce a uvidíš, jak to půjde! Voda však chladne, tak pospěš, vymyj tu ránu a ovaž mi ji.“

Alyx se neochotně zvedla, promnula si hýždě a belhala se k Rainovi. Když k němu došla, Raine natáhl paži, tu mohutnou, opálenou svalnatou paži, zakrvácenou od ramene až po předloktí, aby mu ji omyla. Když se ho dotkla klůckem namočeným v teplé vodě, uvědomila si, jak ledové má ona ruce, jak horkou má on pokožku – a jak hlubokou ránu. Pořád jí nešlo na rozum, že někomu mohla takhle ublížit.

„To je poprvé, cos prolil krev?“ zeptal se Raine mírně, když se sklonila tváří k němu. Soucitně ji pozoroval.

Přikývla téměř neznatelně, protože se chtěla vyhnout pohledu jeho očí. V hrdle ji dusily slzy, když si vzpomněla na život, který vedla ještě před dvěma dny.

„Kdepak sis zranil tu nohu?“ zeptal se.

Rychle zamžikala, aby setřásla slzy, a potom na Raina pohlédla. „Na útěku před jedním takovým, jako jsi ty!“ utrhla se.

„Šikovný mládenec!“ Usmál se a opět mu na tvářích vyskočily dolíčky. „Jenom se nenech zastrašit. Nos hlavu nahoře, ať se děje cokoliv!“

Alyx vyždímala krvavý hadřík a pustila se do omývání celé jeho paže.

„Mám ti vyjmenovat tvé povinnosti pážete?“ vyzvídal.

„Jelikož jsem nikdy neměl to štěstí vlastnit osobní služebnictvo, bohužel jsem trochu na rozpacích, co bych měla – vlastně měl dělat pro svého pána!“ Málem se prozradila.

V odpověď Raine jenom zavrčel. „Budeš mi čistit zbroj, starat se o mé koně, pomáhat mi všemožným způsobem a“ – teď mu v očích zahrálo – „servírovat mi sladké koláče. Myslíš si, že tohle všechno zvládneš?“

„A to je opravdu úplně všechno?“ zašpičkovala.

„Dobré páže by se mělo naučit základům rytířství, čili užívat meč, kopí a podobně, a kromě toho by mělo umět psát pánovy dopisy, a když je potřebí, i doručovat důležité vzkazy. Tolik však od tebe ani nečekám, protože –“

Alyx mu skočila do řeči: „– protože nejsem z tvé vrstvy, tak podle tebe nemám dost rozumu, abych se něco naučil. Můj otec byl písař a já umím číst a psát lépe než většina těch vašich šlechticů, to se můžeme klidně vsadit, a umím to v latině a francouzštině stejně dobře jako v angličtině!“

Raine chvíli zkoumal ránu, zaťal ruku v pěst a napnul bicepsy, přičemž se mírně usmíval, jako by se vůbec neurazil. Nakonec se na Alyx podíval. „Na nějaký těžší výcvik máš moc drobnou postavu,“ řekl, „a s tvým původem to nemá nic společného. A pokud jde o čtení a psaní, jsi jistě lepší než já, protože já přečtu nejvýš jména své rodiny. Výborně!“ dodal a postavil se. „Na ošetřování ran máš vskutku jemné ruce. Třeba by tě mohla potřebovat i Rosamunda.“

„To je další z těch vašich ženských?“ ušklíbla se Alyx a kývla bradou k východu, kterým odešla Blanche.

„Snad nežárlíš?“ divil se, aby, než Alyx stačila vyprsknout, že nežárlí na vůbec žádnou ženu, dodal: „Však i ty budeš mít na ženy právo, jen co ti začnou růst vousy a trochu zesílíš.“ Prohlížel si ji s hlavou nakloněnou k rameni. „Jsi docela hezký. Jen abys neutržil v bitvě nějaké šrámy! Ženy vítají, když jsou jejich muži pohlední.“

„Jako jste vy, co?“ ucedila Alyx, ale hned by si nejraději jazyk ukousla.

„Řekl bych, že ujdu,“ přisvědčil pobaveně. „A teď mám pro tebe nějakou práci. Tahle zbroj potřebuje vyčistit a potom nablýskat, aby nechytala rez.“ Hbitě shromáždil všechny kusy zbroje, přední i zadní plát, vytvářející mohutný krunýř, na který se připevňovaly kryty rukou a nohou. Nahoru přišla helmice.

Sebejistě a zpupně nastavila Alyx ruce a v následujícím okamžiku se zapotácela a byla by padla naznak, kdyby ji Raine nepřidržel za zadeček.

„Pro tak velikého chlapce tohle přece není žádná tíha!“ usmíval se Raine.

„Cože, velikého?“ snažila se Alyx neztratit rovnováhu. „Kdybyste neměl rozměry jak párek volů, i ta zbroj by mohla být lehčí!“

„Svou drzostí si říkáš o pořádný výprask! Radím ti, aby ses ke svému pánovi choval trochu uctivěji!“ Než stačila odpovědět, vystrčil ji prostě ze stanu. „Tady k severu teče potok,“ dodal a na její náklad zablácené zbroje přihodil několik hadrů. „Pořádně všechno umyj a přines nazpátek. A jestli zjistím, že v plechu přibyl jediný důlek nebo vroubek, vyklepu pět důlků do tvého vlastního zadku. Rozuměl jsi dobře, chlapče?“

Alyx stěží dokázala přikývnout, neboť měla co dělat, aby se vůbec udržela na nohou, a víc než o nějaké odmlouvání se starala o to, jestli s tou tíhou vůbec bude schopná chůze. Pomalu, krůček po krůčku, se pustila k potoku s rukama napjatýma k prasknutí a s krkem vyvráceným do strany, aby přes ten náklad vůbec viděla na cestu. Bolest v celém těle jí až vehnala slzy do očí, ale konečně došla k potůčku. Na břehu užuž chtěla svůj náklad jednoduše shodit na zem, ale včas si připomněla Rainovo varování. Rozkročila se tedy, klesla do podřepu a opatrně těch sedmdesát liber složila do trávy.

Na chvilku se posadila, natáhla ruce a říkala si, jestli se jí do nich vůbec vrátí cit. Když se trochu vzpamatovala a paže skutečně přišly k sobě, aby ji však bolely o to víc, ponořila je i s rukávy do čisté chladné proudící vody.

Po několika minutách se srdceryvným povzdechem vzala na vědomí tu hromadu železa. Konec ženské otročiny? Cožpak je nějaký rozdíl mezi umýváním nádobí a omýváním zbroje? Opět si vzdychla, sebrala hadřík a počala z kovu odstraňovat nános bláta, potu, rzi a bůhvíčeho, co tam vytvářelo ten špinavý povlak.

Za hodinu se jí podařilo umýt celou zbroj a všechnu tu špínu přestěhovat na sebe. V životě nebyla tak zpocená a každá kapka potu k ní tu nečistotu ještě přilepila. Shodila kabátec a pokusila se jej otřít čistým klůckem, načež ho dala uschnout na skálu. Zatím si omyla paže a tvář.

Když skončila s umýváním a natáhla se po suchém hadříku, kdosi jí ho podal. Rychle si osušila obličej, a když otevřela oči, spatřila neuvěřitelně krásného člověka. Dokonalou tvář s vysokými lícními kostmi rámovaly tmavé kadeřavé vlasy. Pod dlouhými hustými řasami hořely palčivě černé oči. Alyx musela dvakrát zamrkat, aby uvěřila, že tento temný anděl je skutečný. Ve svém bezdechém úžasu dočista přehlédla meč, který jí mířil na břicho.

4. kapitola

„Co jsi zač?“ zeptal se ten muž, který vyhlížel příliš nadpozemsky, než aby mohl být skutečný.

Alyx, která si v životě na nebezpečí zvykat nemusela, ten meč příliš na vědomí nebrala, zato melodičnost mužova hlasu ji doslova udeřila. U Raina vycítila, že se svým hlubokým hlasem by zpíval dobře, jen kdyby to zkusil, ale nepochybovala, že tento muž je skutečný zpěvák. „Já jsem Rainův nový panoš,“ oznámila mu nevzrušeně svým vlastním nezměněným hlasem, který nechala zaznít až ze samé hloubi plic, jak se to tolik let učila.

Muž na ni chvíli valil nechápavě oči a mlčky zasunul meč zpátky do pochvy. „Ty nemáš jen tak obyčejný hlas. Jestlipak jsi také někdy zpíval?“

„Trochu ano,“ připustila s rozveseleným pohledem a v tom krátkém prohlášení se dala rozeznat všechna její sebejistota.

Stále beze slova sáhl muž dozadu a z toulce se šípy, který měl přes rameno, vylovil flétnu. Začal hrát prostou známou píseň, kterou Alyx zpívala už mnohokrát. Na okamžik zavřela oči a nechala tu hudbu kolem sebe jen tak plynout. Nikdy nebyla bez hudby tak dlouho jako v posledních několika dnech, už od chvíle, kdy před deseti lety zdvihla trubadúrovu loutnu. Hudba do ní vstoupila. Alyx si naplnila plíce vzduchem a otevřela ústa ke zpěvu.

Už po čtyřech tónech přestal muž hrát, nevěřícně otevřel ústa a úžasem vykulil oči. Alyx se jen zazubila, kývla, aby nepřestával hrát, a zpívala dál.

Muž střelhbitě mrkl vděčně k nebesům, šťastně se rozesmál a opět vložil flétnu do úst.

Nějakou dobu se Alyx poslušně držela melodie udávané flétnou, ale potřeba tvořit ji dlouho na pokoji nenechala. Tohle byl člověk, který se v hraní jaksepatří vyznal, a ona se chtěla dozvědět, co všechno ovládá. Rozhlížela se kolem po něčem, co by mohlo vydat zvuk, až si všimla vykotlaného kmene. Za zpěvu, aniž by vypadla z rytmu, chytla zádové a hrudní pláty Rainovy zbroje a spolu s krunýřem kryjícím stehno je položila ke kmeni a našla klacíky namísto paliček. Na okamžik pak zmlkla a vyťukávala tóny na plechu i o dřevo. Když si ji vtiskla do paměti, začala pobrukovat melodii, která jí zněla v hlavě.

Mladík ji okouzleně pozoroval, a když se pustila do zpěvu, tentokrát nové písně – začal ji doprovázet na flétnu, nejprve váhavě, to jak chytal melodii a rytmus. Potom však přidal vlastní motiv a Alyx se radostně rozesmála a zcela přirozeně se k němu přidala. Začali spolu trošku soutěžit, Alyx zpívala to a muž hrál ono, ale přesto to spolu ladilo. Nadšeně zkoumali umění a dovednost druhého hráče.

Když pak muž odhodil svou flétnu stranou a připojil svůj silný jasný hlas k jejímu, byla zas na chviličku překvapena Alyx, takže vypadla dokonce z rytmu, což muže podle všeho velmi potěšilo. Na kolenou a držíce se za ruce spojili svoje hlasy a vyslali jásavou píseň až kamsi k nebesům.

Konečně zmlkli a kolem nich se rozhostilo naprosté ticho, jako kdyby i vítr a ptáci zmlkli a naslouchali jejich nádhernému zpěvu. Stále se ještě vzájemně svírali za ruce a mlčky a bez pohnutí na sebe upírali pohled plný lásky, úcty, okouzlení, úžasu a spřízněnosti.

„Jmenuji se Jocelin Laing,“ prolomil konečně ten krásný mladík mlčení.

„Alyx… ander Blackett,“ zajíkla se Alyx u mužské podoby svého jména.

Jedno Jocelinovo dokonalé obočí se v údivu nadzdvihlo, ale sotva začal mladík hovořit, zarazil ho Rainův hlas.

„Koukám, Jossi, že jsi se seznámil s mým novým panošem!“

Alyx pustila Jocelinovu ruku s trochu provinilým výrazem a honem se zdvihla, ovšem bolavá levá noha se pod ní opět podlomila.

Raine jí drsně podepřel paži. „Tak jestli jste vy dva s tou zábavou u konce, můžeš odnést moji zbroj nazpátek a sedřít z ní rez. A ty, Jossi, neseš nějaký úlovek?“

Jocelin čelil svému pánovi se zřejmými rozpaky a jeho štíhlá ramenatá postava vyhlížela vedle mohutného Raina jako hračka. „U potoka jsem chytil čtyři králíky.“

„Králíky!“ odfrkl si Raine. „Půjdu se podívat po nějaké srně nebo i po dvou, ale teď, chlapče, půjdeme zpátky do tábora a prohlédneme tu tvoji nohu. Zmrzačený bys pro mě byl bez užitku.“

Alyx odevzdaně sesbírala všechny části zbroje a Jocelin jí je navršil do náruče včetně jejího vlhkého kabátce. Následovala Raina do tábora a v duchu si kladla otázku, kolik z jejich zpěvu vlastně zaslechl.

Pokud něco slyšel, nijak se o té skutečnosti nezmínil. Vešel do stanu a ukázal, aby tu zbroj Alyx položila na zem.

„A teď si stáhni nohavice, ať se můžeme na tu nohu podívat!“

„Ona se mi ta noha úžasně rychle hojí!“ prohlásila Alyx a ani se nehnula.

Raine se na ni podíval přivřenýma očima a potom přistoupil o krok blíž. „Měl bys už jednou pochopit, že v tomto táboře musí chodit každý po svých. S nemocnými lidmi nemůžeme ztrácet čas. Zajdu pro Rosamundu a ty se zatím svlékni!“ nařídil, vklouzl do košile a kabátce a vyšel ze stanu.

Jakmile zmizel, Alyx ze sebe bleskově strhla těsné nohavice, popadla kus plátna a uvázala si jej kolem pasu, načež konec látky přehodila přes lví pás ukrytý pod košilí, takže si vytvořila jakousi bederní roušku. Kyčle a stehna jí zůstaly odhalené a ona si je prohlížela s vědomím, že rozhodně nevyhlížejí špatně. Bylo jí jasné, že teď se přijde na to, že je žena. Ach ano, vzdychla si, ještě dobře že alespoň některá část jejího těla, i když ne přímo tvář, je pěkná natolik, že může náležet jedině ženě.

Zaslechla, jak se otevírá stan, a když zdvihla hlavu, spatřila profil té zaručeně nejkrásnější ženy, kterou kdy země nosila. Řasy dlouhé až neskutečně vynikaly nad nádherně zelenýma očima, dokonalý nos a křivka úst s pěkně vytvarovanými rty, jemná klasická krása, jaká je snem každičké ženy. Za ní se ukázal Raine. Není divu, že si svého pážete nevšímá! pomyslela si Alyx. V blízkosti takové ženy přece nemá zapotřebí ohlížet se po něčem tak obyčejném a nezajímavém, jako je ona!

„To je Rosamunda, naše ranhojička,“ oznámil jí Raine s takovou něhou v hlase, že se na něho Alyx v úžasu zadívala. Jak by bylo nádherné, kdyby k ní mluvil také takovým tónem!

V následujícím okamžiku se Rosamunda obrátila a Alyx nechtěně vyjekla, protože celá levá polovina Rosamundina obličeje byla zohyzděna temnou, jahodově zbarvenou skvrnou – ďáblovým znamením. Alyx rychle zvedla ruku, aby se pokřižovala, a tím zamezila vlivu nečistých sil, ale očima zavadila o Raina, který na ni upíral varovný a výhrůžný pohled.

„Snad bys byl raději, abych se tě ani nedotkla…,“ spustila Rosamunda hlasem, podle něhož měla s odporem vůči vlastní osobě bohaté zkušenosti.

„Samozřejmě že ne,“ popřela Alyx váhavě a potom se odhodlala. „Moje noha je v naprostém pořádku, to jenom představy tohoto tlustého medvěda v pořádku nejsou!“

Rosamunda se překvapeně otočila k Rainovi, ale ten jenom zavrčel. „Ten mládenec nemá žádné vychování – zatím!“ dodal trochu výhrůžně. Jinak se zřejmě upokojil skutečností, že Alyx se chová k Rosamundě s úctou, a odvrátil se od nich bez jediného pohledu na Alyxiny nohy, což ji naplnilo rozhořčením.

Rosamunda jemně uchopila dívčinu nohu, zdvihla ji a otáčela jí ze strany na stranu, žádnou viditelnou stopu po zranění však nenalezla.

„Jmenuju se Raine Montgomery,“ ozvalo se jim za zády. „Dal bych příště přednost označení jménem, ať už máš na mysli kterékoliv zvíře.“

„A má před tím jménem předcházet titul ‚Vaše Výsosti‘, nebo snad postačí ‚vaše lordstvo‘?“ Uvědomovala si, že je nesmírně troufalá, a navíc neměla sebemenší tušení, jakou podobu může mít jeho hněv, nicméně ještě pořád ji nepřešel vztek nad způsobem, kterým ji přiměl zůstat v táboře.

„Docela dobře postačí Raine,“ uklidnil ji a potom se na ni s úsměvem podíval. „Pravidla společenského chování jsou podle mne na tomto místě bezcenná. A jak mám říkat já tobě?“

Alyx začala odpovídat, ale v té chvíli jí Rosamunda natáhla nohu do takového úhlu, že Alyx jen pískla bolestí a doslova vyskočila. Mocí se snažila zadržet slzy. Přes zaťaté zuby jenom procedila: „Alyxander Blackett.“

„Tak co je s tím mladíkem?“ zeptal se Raine.

„Namohl si trochu svalstvo. S tím se nedá dělat vůbec nic, nejvýš snad nohu stáhnout pevným obvazem a počkat, až se sama zahojí. Na tohle není žádný lék, možná jen na noc trochu masti, a to je všechno.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sametová píseň.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.