Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Mia Sheridan: Leo

Vydání první

Copyright © 2013 by Mia Sheridan

This work was negotiated by Bookcase Literary Agency on behalf

of Rebecca Friedman Literary Agency

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1967. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Leo

Český překlad © 2015 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Fotografie na obálce: Shutterstock

Design obálky: Mia Sheridan

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0232-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0233-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Mia Sheridan

Leo

Tuto knihu věnuji svému manželovi.

Jsi živoucí inspirací pro všechny hrdiny,

o jakých se snilo mé mysli i mému srdci.

PODĚKOVÁNÍ

Především děkuji svým děvčatům, své redaktorce a svému osobnímu týmu povzbuzovatelek! Vaší podpory si cením nade vše. Bez vás bych nikdy nesebrala odvahu knížky vydávat. Ať jste odkudkoli, jste ty nejlepší!

Lev

Vášnivý milenec a odvážný bojovník.

1. kapitola

Evie 14 let, Leo 15 let

Sedím na střeše před oknem do své ložnice, dívám se na temnou noční oblohu a sleduju, jak se můj dech v chladném listopadovém vzduchu sráží do obláčků páry. Přitáhnu si otrhanou růžovou deku ještě blíž k tělu a položím si hlavu na kolena přitažená k hrudi. Najednou na doškách vedle mě přistane kamínek a okamžitě se po nakloněné ploše sveze zpátky na zem.

Zakřením se, když uslyším, jak ke mně šplhá po polorozpadlé treláži, připevněné ke zdi domu. Ještě jeden otřes a ta zchátralá dřevěná mříž ho neunese. Na tom už ale nesejde. Už tu nebude, už po ní znovu nevyšplhá. V srdci mě při té myšlence bodne osten bolesti, ale výraz své tváře ovládnu, protože už leze přes okap a plazí se ke mně, ten vytáhlý kluk, samá ruka, samá noha a rozcuchané tmavě blond vlasy. Zeširoka se usměje, když se posadí vedle mě, a ukáže mi při tom mezeru mezi předními zuby, která se mi tak moc líbí. Přesunu se k němu a několik chvil jen sedíme tváří k sobě a díváme se navzájem do očí. Povzdechne si a narovná záda.

„Bez tebe to tam nezvládnu, Evie,“ řekne. Zní to, jako by potlačoval slzy.

Šťouchnu ho do ramene. „Nepřeháníš trochu, Leo?“ opáčím, snažím se z něj vydolovat úsměv. Funguje to.

Ale ten úsměv okamžitě zmizí. Promne si obličej. Odmlčí se a prohlásí: „Ne. Tak to prostě je.“

Nevím, co na to říct. Jak ho můžu utěšit, když to cítím úplně stejně?

Znovu se na mě podívá. Znovu se zadíváme tomu druhému do očí.

„Proč se na mě tak koukáš?“ položím mu otázku. Vím, že ji pochopí. Byla to první věta, kterou jsem mu kdysi řekla.

Jeho výraz se na vteřinu změní, pak se mu na obličeji rozleze úsměv. „Protože se mi líbí tvůj obličej,“ odpoví a teď už se úplně kření. Znovu vidím tu mezeru, když mi odpoví přesně jako před lety. Je hubený a vytáhlý, vlasy má věčně rozježené a je to ten nejkrásnější kluk, jakého jsem kdy viděla. Nejradši bych se na něj nikdy nepřestala dívat. Nejradši bych se od něj nikdy ani na vteřinu neodloučila. Ale nyní se stěhuje na druhý konec země a s tím nic nenaděláme. Potkali jsme se v prvním pěstounském domově, kam nás oba poslali, a teď je to můj nejlepší kamarád, kluk, kterého mám nade všechno ráda, kluk, kvůli němuž se mi nikdy nechce usnout, protože realita je konečně mnohem lepší než mé sny. Jenže ho adoptovali a já jsem moc ráda, že teď bude mít rodinu, protože puberťáky takové štěstí většinou nepotkává. Ale zároveň mi srdce v hrudi krvácí.

Dívá se na mě tím svým pronikavým pohledem, jako by mi četl myšlenky. Což samozřejmě dokáže. Možná jsem jako otevřená kniha, nebo možná je láska jako lupa, kterou nahlížíte do duší těch, kdo vám otevřeli svá srdce.

Několik vteřin se na mě mlčky dívá, ale z výrazu jeho tváře poznám, že se rozhodl. Než se však stihnu zamyslet, nakloní se ke mně a měkce otře své rty o mé. Vzduch kolem nás naplní drobné jiskřičky. Roztřesu se. Poposedne si blíž ke mně a vezme můj obličej do rukou. Dívá se mi přímo do očí, rty jen několik centimetrů od mých, když zašeptá: „Teď tě políbím, Evie, a až to udělám, bude to znamenat, že jsi moje. Je mi jedno, jak daleko od sebe budeme. Jsi. A. Budeš. Moje. Počkám na tebe. A chci, abys ty počkala na mě. Slib mi, že nikomu jinému nedovolíš, aby se tě dotkl. Slib mi, že se pro mě uchráníš.“

Jako by se svět kolem nás zastavil. Teď a tady, na střeše, uprostřed listopadové noci, jsme tu najednou byli jenom my dva.

„Ano,“ odpovím tiše a to slovo mi rezonuje v hlavě, ano, ano, ano, milionkrát ano.

Mlčí, jen se mi dívá do očí a já na něj chci zakřičet: „Tak už mě polib!“ Celá se třesu nedočkavostí.

A potom znovu ucítím jeho rty na svých a tentokrát to JE polibek. Je nejprve něžný, jeho měkké rty se jemně dotýkají mých, pak ale jako by se v něm něco změnilo, a najednou na rtech ucítím jeho jazyk, chce, abych ho pustila dovnitř. Udělám to a už jen bezmocně sténám a on se mnou. Jeho jazyk flirtuje s mým, laská ho, něžně se ho dotýká, a já mám pocit, jako by mi z jeho chuti mělo tělo explodovat rozkoší. Několik dlouhých chvil se spolu líbáme, oba nezkušení, ale to nám nebrání, abychom se navzájem neprozkoumávali. Učíme se a ukládáme si do paměti ústa toho druhého. A brzy jsme už jako dva taneční partneři, dokonale sjednocení ve vášnivém tanci rtů a jazyků.

Ležím na střeše a pevně ho objímám, zatímco se dál líbáme. Líbáme se celé hodiny, dny, týdny, celý náš život. V našem polibku nacházíme nádherné zapomnění. Je to skoro až příliš, a ani zdaleka to nestačí.

Je to můj první polibek a já vím, že jeho taky. Je to dokonalé.

Najednou ucítím na tváři něco mokrého a studeného a to mě probere. Otevřu oči a on taky. Kolem nás se snáší velké, nadýchané sněhové vločky. Oba se tomu zázraku zasmějeme. Jako by nad námi bděli všichni andělé a chtěli, aby byl tento výjimečný a nezapomenutelný okamžik našich životů ještě kouzelnější.

Zvedne se ze mě a do mě se okamžitě pustí zima. Vím, že se musím vrátit dovnitř a že on musí zpátky domů. Ta myšlenka mě probere, hrdlo se mi sevře. Po tvářích mi začnou stékat slzy.

Přitáhne si mě k sobě, společně vedle sebe ještě dlouho sedíme a sbíráme sílu říct sbohem.

Když se odtáhne, zmučený výraz v jeho obličeji mi láme srdce. „Tohle není sbohem, Evie. Pamatuj na náš slib. Nikdy na něj nezapomeň. Vrátím se pro tebe. Hned jak se dostanu do San Diega, ti napíšu svoji adresu a zůstaneme v kontaktu. Chci mít u sebe všechny tvoje dopisy, abych si je mohl číst pořád dokola. Taky ti pro případ pošlu svoje telefonní číslo, ale chci, abys mi psala, ano? A než se nadějeme, bude ti osmnáct a já se pro tebe budu moct vrátit. Prožijeme společně celý život.“

„Dobře,“ zašeptám. „Napiš mi hned, jak dorazíš, ano?“

„Napíšu.“ Naposledy si mě k sobě přitáhne a slíbá slzy na mých tvářích. Pak se odvrátí a začne slézat po treláži. Když se dostane zpátky na zem, vzhlédne ke mně a tiše mi přísahá: „Vždycky pro mě budeš ta jediná, Evie.“

A to jsou ta poslední slova, která mi kdy poví. Lea už nikdy znovu neuvidím.

2. kapitola

O osm let později

Někdo mě sleduje. Dělá to už týden a půl. Ovšem moc mu to nejde. Všimla jsem si ho skoro okamžitě a sledovala ho, jak mě sleduje. Je jasné, že to není žádný profík. Nenapadá mě ale jediný důvod, proč by mě měl kdokoli sledovat. Zvláště ne někdo, kdo vypadá jako on. Někde jsem četla, že jedním z důvodů, proč se sériovým vrahům daří lákat oběti do svých doupat, je to, že navenek vypadají naprosto normálně. Pořád ale nemůžu uvěřit, že bych si měla dělat obavy o své bezpečí, když se mi na paty pověsil takovýhle Adonis. Možná jsem naivní, ale věřím svému instinktu. Navíc je to ten typ, co ho spíš budete prosit (nebo pravděpodobněji budete na kolenou žadonit), aby vás do temné uličky zatáhl, než aby vás k tomu musel nutit. Sledovala jsem ho s kompaktním foťákem strategicky umístěným mezi lamelami žaluzií. Odrážel se ve výlohách obchodů. Bylo to tak snadné, až mi bylo skoro trapně, že jsou jeho sledovací schopnosti tak k smíchu. Ten by se na ninju rozhodně nehodil.

Základní otázka ale zůstává. Co chce? Musím věřit, že si mě prostě s někým spletl. Možná je to vážně jenom soukromý vyšetřovatel, jenž pro svého klienta začal omylem sledovat špatnou holku.

Dneska se mi ale na paty nepověsil, což je dobře, protože jdu na pohřeb a vážně bych nijak neocenila, kdyby mě cokoli rozptylovalo. Dnes pohřbí Willow. Nádhernou Willow pojmenovanou po stromu s dlouhými větvemi, které se kolébají a ohýbají ve větru. Po vrbě. Jenže Willow se neohnula, když udeřil studený vichr. Zlomila se, rozbila. Řekla, že už toho má dost, a vrazila si jehlu do žíly.

Vyrostly jsme spolu v pěstounské rodině a život ani jedné z nás nezačal moc dobře. Potkala jsem ji v prvním domově, kam mě poslali potom, co jeden soused zavolal policii a stěžoval si na večírek, který pořádala moje biologická matka. Když se u nás objevila policie, seděla jsem právě na gauči v růžovém pyžamu s medvídky, pod které mi právě chlap páchnoucí pivem a se zkaženými zuby strkal svoji pracku, příliš zkárovaný, než aby se ode mě odtáhl dost rychle. Na konferenčním stolku leželo několik pytlíků s perníkem. Moje biologická matka seděla na gauči naproti mně a lhostejně nás pozorovala. Nevím, jestli jí na tom prostě nesešlo, nebo byla tak zfetovaná, že jí to bylo fuk. Myslím, že na tom koneckonců vůbec nezáleží.

Ani jsem se nehnula, když ode mě policisté toho chlapa odtrhávali. V tu dobu jsem už věděla až moc dobře, že vzdor nemá žádný smysl. Mojí jedinou nadějí bylo zmizet, a když jsem se právě nemohla schovat ve skříni nebo pod postelí, zmizela jsem v hlubinách svojí vlastní mysli. Bylo mi deset.

Ten první pěstounský domov mi připomínal šuplík na zbytečnosti. Víte, takový ten šuplík v kuchyni, kam strkáte všemožné drobnosti a věci, co ani nevíte, na co jsou, a netušíte, co s nimi. Tyhle věci, to jsme byli my, hození na jedno místo, vzájemně si cizí, s nálepkou různé.

Pár dní potom, co jsem tam přišla, se objevila Willow. Hezká drobná holčička s uštvanýma očima. Moc toho nenamluvila, ale tu první noc si vlezla ke mně do postele, lehla si mezi mě a zeď a schoulila se do klubíčka. Ze spánku tiše vzlykala a někoho prosila, aby jí neubližoval. Nemusela jsem moc dlouho uvažovat nad tím, co se jí stalo.

Po té noci jsem na ni začala dávat pozor, i když byla jen o rok mladší než já. Nikdo nás do přátelství ani nutit nemusel, byly jsme dvě zlomené holčičky, které se v příliš raném věku naučily, že věřit lidem se nevyplácí, ale Willow byla snad ještě křehčí než já, jako by ji i ta sebemenší bolest zbořila jako domeček z karet. Takže kdykoli se čímkoli provinila, vzala jsem na sebe její vinu a trest. Každou noc jsem ji nechávala u sebe spát a vyprávěla jí příběhy, abych zahnala její démony. Nikdy jsem toho moc neuměla, ale byla jsem dobrá vypravěčka a splétala jsem dohromady mnoho příběhů, abych jí pomohla najít v jejích nočních můrách větší smysl. Pravda byla, že mi ty příběhy pomáhaly stejně jako jí. I já toho měla hodně, čemu porozumět.

Během let jsem se opravdu moc snažila, abych tu holku měla ráda. Ale jakkoli moc jsem chtěla a jakkoli usilovně jsem se snažila, Willow jsem zachránit nedokázala. Myslím, že by to nedokázal nikdo, protože smutná pravda byla, že Willow nechtěla, aby ji kdokoli zachránil. Willow už od malička učili, že ji milovat nejde, a tu lež si vetkala do své duše tak hluboko, až nakonec žila a dýchala jen pro ni.

O měsíc později se v našem domě objevil jedenáctiletý kluk. Vysoký, hubený, věčně vzteklý kluk jménem Leo, který na otázky pěstounů vždycky jen zabručel ano nebo ne a sotvakomu se kdy podíval do očí. Když dorazil, měl jednu ruku v sádře, na obličeji mizející žluté modřiny a na krku otisky prstů. Zdálo se, že je naštvaný na celý svět, a mně dal na srozuměnou, že pro to má hodně dobrý důvod.

Leo… Leo. Vím ale, že na něj myslet nesmím. Nesmím dovolit, aby se mi k němu zatoulaly myšlenky, protože to příliš bolí. Ze všeho, co jsem kdy zažila, je on to jediné, k čemu se už nemůžu vracet. Patří do mé minulosti, tam ho taky musím zanechat.

Proberu se, když mi obřadník pokyne, abych předstoupila a pronesla řeč. Willow se bohužel nikdy nespřátelila s nikým, kdo v neděli vstává před devátou, takže tu moc lidí není a polovina z nich vypadá, že má těžkou kocovinu, pokud nejsou ještě pořád opilí.

Postavím se za pult čelem ke skupince a v tu chvíli ho spatřím. Opírá se o strom několik metrů za poslední řadou hostů. Překvapí mě, že ho tu vidím. Vím jistě, že mě nikdo nesledoval. Ale jak a proč tu je, když jsem ho sem nedovedla? Vím jistě, že s Willow jsem ho nikdy neviděla. Tohohle muže bych si zapamatovala. Na vteřinu se na záhadného pronásledovatele zadívám a on mi pohled oplatí, ve tváři má neproniknutelný výraz. Je to poprvé, co se naše oči střetly. Zlehka potřesu hlavou, abych se vzpamatovala, a začnu mluvit.

„Kdysi dávno jednu výjimečnou nádhernou holčičku poslali andělé do vzdálené země, aby žila nádherný život, plný lásky a štěstí. Říkali jí Skleněná princezna, protože její smích jim připomínal cinkot skleněných zvonků na nebeské bráně, které zvoněním oznamovaly, že do nebe vstoupila nová duše. To jméno se k ní ale také hodilo, protože byla velmi citlivá a hluboce milovaná a její srdce se dalo snadno zlomit.

Během příprav na její cestu do vzdálené země udělal jeden z mladších andělů chybu a zaměnil cíl cesty. Skleněná princezna tak byla poslána na místo, kam nikdy vkročit neměla, do temné, ošklivé země, které vládli chrliči a další zlá stvoření. Naneštěstí je dáno, že když duše vstoupí do lidské kůže, nedá se to už zvrátit, a přestože andělé plakali zoufalstvím nad osudem, který Skleněnou princeznu čekal, nedalo se na tom už nic změnit. Zbývalo jen na ni dohlížet a udělat, co je v jejich silách, aby ji poslali správným směrem, co nejdál od země plné chrličů a zlých bytostí.

Brzy poté, co Skleněná princezna dorazila do cíle, krutost nestvůr, které ji obklopovaly, vyryla do jejího křehkého srdce první velkou prasklinu. A i když se hodně těch méně zlých bytostí snažilo princeznu milovat, protože byla velmi krásná a milovat ji bylo tak snadné, princeznino srdce praskalo stále víc, až se celé zlomilo a roztříštilo.

Když princezna naposledy zavřela oči, myslela na všechna ta zlá monstra, která k ní kdy byla krutá a kvůli nimž její srdce pukalo. Ale zlá stvoření, bez ohledu na to, jak byla šílená, nikdy nebudou mít poslední slovo. Andělé, kteří jí vždy byli na blízku, sestoupili do té země a odnesli Skleněnou princeznu zpátky do nebes, kde její zlomené srdce uzdravili, a nic jí tak už nemohlo ublížit. Princezna znovu otevřela oči, nádherně se usmála a stejně nádherně se rozesmála. A ten smích i tentokrát připomínal cinkot drobných skleněných zvonků, tak jako tolikrát předtím. Skleněná princezna se vrátila domů.“

Projdu skupinkou hostů, někteří mají prázdné výrazy, někteří vypadají zmateně. Zadívám se na muže, který se opírá o strom. Jako by celý ztuhl, nespouští ze mě oči. Zamračím se. Jak jsem znala Willow, jeho přítomnost nevěstí nic dobrého. Bože, dlužila snad někomu peníze? Sleduje mě ten muž, aby zjistil, jestli bych za ni mohla splatit její dluh? Ne, to určitě ne. Myslím, že už po půlminutě sledování mu muselo být jasné, že můj účet je, hm, nulový.

„Nevím přesně, jaký byl význam toho příběhu, ale byl moc hezký,“ řekne Sherry, Willowina spolubydlící (tou spolubydlící myslím to, že u ní Willow přespávala, když se zrovna netahala s nějakým klukem). S úsměvem mě obejme.

Sherry je trochu drsná a vypadá tak o deset let starší, než ve skutečnosti je. Vlasy má odbarvené na blond a v tmavých koříncích jí probleskují šediny. Na pohřeb je její výstřih až moc hluboký… a vlastně i na striptérku. Kůži má úplně zvrásněnou a přehnaně opálenou a na obličeji až moc tlustou vrstvu make-upu. A na nohou striptérské lodičky na platformě. Ale navzdory tomu milionu módních prohřešků má moc dobré srdce a dělala, co mohla, aby byla pro Willow dobrou kamarádkou. Ale zjistila totéž co já – když se někdo vydá na cestu sebezničení, není toho moc, čím byste jeho názor dokázali změnit.

Když potom znovu vzhlédnu k tomu stromu, záhadný muž je pryč.

3. kapitola

Na hřbitov jsem přijela autobusem, ale domů mě veze Sherry, která se se mnou rozloučí slovy: „Ozvi se, zlato!“ Poděkuju jí a mávnu na rozloučenou.

Rychle vejdu dovnitř. Tam si svleču černé šaty bez rukávů, zuju lodičky a obléknu si uniformu, kterou nosím v zaměstnání. Pracuju na plný úvazek jako pokojská v hotelu Hilton a přivydělávám si ještě jako servírka pro cateringovou společnost. Většinou se to týká víkendových akcí, ale volají mi, jak mě potřebují. Není to sice nic nóbl, ovšem dělám, co musím, abych měla na nájem. Jsem samostatná a jsem na to hrdá. Vždycky jsem věděla, že jakmile mi bude osmnáct, vystrčí mě z pěstounského domova, v kterém jsem žila. Těšila jsem se na tu chvíli a zároveň se jí k smrti děsila. Toho dne jsem byla konečně volná. Mohla jsem dělat svá vlastní rozhodnutí a být svou vlastní paní, ale taky jsem se najednou ocitla sama víc než kdy dřív, neměla jsem rodinu, ani bezpečný přístav, do kterého jsem předtím mohla kdykoli zaplout. Už jsem neměla jistou střechu nad hlavou ani tři jídla denně. Prošla jsem si mnoha záchvaty paniky. Ale teď, o čtyři roky později, se mi už vede mnohem líp. Tedy, záleží na tom, co je pro vás definice slova „líp“. Protože to je hodně relativní.

Ne že bych pro sebe nechtěla něco víc. Uvědomuju si, že v mnoha věcech, včetně ambicí, jdu tou „bezpečnou“ cestou. Ale taky cítím, že jsem si už prožila dost dramat a bolesti, aby mi to vystačilo do konce života. „Bezpečná cesta“ je možná nudná, ale pro někoho, kdo v životě žádné bezpečí nepoznal, je to cesta vytoužená. A prozatím jsem s tím tak spokojená.

Autobusem dojedu do centra, kde rychlým krokem dojdu k vchodu pro zaměstnance velkého hotelu. Přesně na čas. Vezmu si vozík s úklidovými potřebami a vyjedu do nejvyššího patra, protože začínám úklidem apartmánů. Tiše zaklepu na dveře, a když se neozve žádná odpověď, odemknu si univerzálním klíčem. Vjedu s vozíkem dovnitř a rozhlédnu se po pokoji. Zdá se, že tu nikdo není, ani moc nepořádku tu není naděláno, takže začnu z postele stahovat povlečení. Zapnu si iPod a zpívám si spolu s Rihannou. Usmívám se a potřásám zadkem, zatímco povlékám velkou postel čistým povlečením. Tohle na své práci zbožňuju. Můžu se při ní ztratit v myšlenkách a jen vzdáleně vnímat, co při úklidu dělám. Položím na postel složený čistý přehoz a začnu ho rozkládat, když koutkem oka zahlédnu pohyb. Otočím se, trhnu sebou překvapením a přidušeně vykřiknu. Za mnou stojí muž, ležérně se opírá o zárubně dveří, na tváři sebevědomý úsměv. Vytáhnu si sluchátka a zamrkám. Cítím se trapně.

„Omlouvám se,“ řeknu, „nevěděla jsem, že tu někdo je. Jestli chcete, moc ráda se vrátím později.“

Začnu tlačit vozík ke dveřím. On se ale rychle pohne. Překvapí mě, když chytne vozík za madlo.

„Ne,“ řekne, „to nevadí. Jsem právě na odchodu. Jen jsem si vychutnával to představení.“ Zakření se a jeho oči líně přejedou po mém těle, od nohou až k prsům. Ošiju se, není mi to příjemné. Rozpačitě se usměju, když se mi zadívá do očí, a právě v tu chvíli vejde do pokoje žena. Je nádherná, vlasy má dokonale načesané, make-up bezchybný. Cítím se vedle ní jako šedá myš. Pokývnu jí na pozdrav a znovu vykročím ke dveřím.

„Vrátím se později,“ řeknu, ale to už jdou oba také ke dveřím a žena při tom prohodí: „Není potřeba, jsme na odchodu. Zůstaňte a ukliďte tu.“ Sjede mě opovržlivým pohledem, obleče si kabátek a dodá: „A hlavně vyneste koš. Ta holka, co tu uklízela posledně, to neudělala.“ Muž se na ni usměje a poplácá ji po zadku, když žena vyjde ze dveří. Zahihňá se.

Stojím jako opařená ještě hodnou chvíli potom, co se za nimi dveře zavřou, a snažím se v sobě vydolovat ten bezstarostný pocit, který jsem měla, než mě vyrušili, ale náladu mám najednou mizernou. Cítím se smutná z důvodů, na které ani nechci myslet.

Když mi směna skončí, odpíchnu si. Moje kamarádka Nicole mě doběhne a i ona projede kartičku přístrojem.

„Na dvanáctém byli pěkný čuňata,“ postěžuje si. „Fakt, člověk by si myslel, že ti, co se tam ubytovali, vyrostli ve stodole. Trvalo mi dvě hodiny, než jsem na tom patře uklidila tři pokoje. Nechutný. Ani se neptej. A teď jdu pozdě, abych vyzvedla Kaylee. Půjdeš se mnou na zastávku? Auto mám v opravě.“ Zatímco mluví, vezme si svůj kabát.

Zakřením se a cestou ke dveřím si taky obleču kabát. „Možná bychom měly na recepci vyvěsit něco jako ‚Doporučení úklidového personálu‘,“ navrhnu sarkasticky.

„Ano! Za prvé, prosím, pro lásku boží, balte použité kondomy do toaletního papíru a vyhazujte je do koše. Náplní mojí práce není seškrabovat vaše uschlé… věci z koberce poté, co použité kondomy hodíte pod postel.“

Předstírám, že se mi chce zvracet, ale stejně se cestou na autobusovou zastávku směju.

„Dobře,“ pokračuju, „za druhé, prosím, nestříhejte si nehty na posteli. Ocenila bych, kdyby mě nečekala sprška ustřižených kousků nehtů pokaždé, když vám vyklepu peřinu. Musím si vždycky kleknout na zem a všechno to ze země ručně vysbírat.“

„Bože můj! To jako vážně? Prasata!“ Ale i ona se směje.

Na zastávce zrovna zastavuje její autobus, takže ji rychle obejmu a rozloučím se s ní: „Uvidíme se ve středu večer!“ Pak přejdu ulici, protože jedu opačným směrem.

Nicole mě vždycky dokáže pobavit svým bezstarostným přístupem a skvělým smyslem pro humor. Je vdaná za vážně skvělého chlapa jménem Mike a má čtyřletou dcerku Kaylee. Mike je elektrikář a vydělává dost peněz, ale Nicole stejně několik dní v týdnu pracuje jako pokojská, aby vypomohla rodinnému rozpočtu a, jak by vám jistě sama řekla, rozpočtu na nákup bot. Je na ně ulítlá – čím vyšší podpatek, tím lepší. Nevím, jak na některých těch chůdách vůbec může chodit.

S Nicole jsme se spřátelily v podstatě hned, když jsem ji před třemi lety poznala. Jednou za týden mě s Mikem pozvou k sobě na večeři. Chodím k nim ráda, oblíbila jsem si i jejich dcerku Kaylee. Všichni jsou tak spokojení a plní radosti, jakou člověk najde jen v milující rodině – a stačí k tomu jen takové drobnosti jako společně se najíst a užít si večer. Jen nechápou, že pro mě večeře v kruhu milující rodiny není jen výjimečná událost. Znamená to pro mě všechno. Všechno, co jsem nikdy neměla.

Nicole i Mike vědí, že jsem vyrostla v pěstounské rodině, ale nic víc netuší. Jsou milí, tvrdě pracují a žijí v dobré čtvrti v hezkém malém domku a já nechci jejich svět poznamenat vyprávěním o drogové závislosti, pasácích a zneužívání. Ne že by byli tak naivní a netušili, že se to děje, ale v mnoha směrech jsou mojí bublinou, útočištěm před vnějším světem, a chci, aby to tak zůstalo.

Vytáhnu si knížku a začnu si číst, zatímco mě autobus veze přes celé město zpátky domů. Tak se do knihy ponořím, že skoro přejedu zastávku, ale zvednu se právě včas, abych stihla vyběhnout zavírajícími se dveřmi. Dojdu pět bloků k našemu domu, vejdu dovnitř hlavními dveřmi a potřesu hlavou nad znovu vylomeným zámkem. Dobře, no, bezpečnost tu není zrovna nejvyšší, ale je tu čisto a mám balkon, kam mi svítí sluníčko, takže tam ve velkých květináčích pěstuju ovocné stromky a květiny. Někdy tam po večerech sedávám s knížkou a cítím se dobře. A to mi stačí.

Trochu mě zklame, že můj pronásledovatel má dneska večer podle všeho volno. Moc dobře si uvědomuju, že to není zrovna nejzdravější přístup. Stejně se usměju.

Dojdu si do sprchy a pod proudem vody stojím déle, než bych měla. Horká voda není zadarmo. Dneska si ale dovolím trochu luxusu, protože mi po tvářích stékají slzy, o nichž jsem věděla, že přijdou. Slzy zármutku za Willow.

„Odpočívej v pokoji, princezno,“ zašeptám, zatímco po mně stéká horký proud vody, která se mísí s mými slzami. Krátce nato ze sprchy vystoupím a osuším se.

Natáhnu si černé bavlněné legíny, fialové tílko a velký tmavě šedý svetr, který mi padá z ramen. Dojdu si do kuchyně najít něco k jídlu. Ohřeju si trochu domácí zeleninové polévky, kterou jsem uvařila před pár dny, a opeču si k ní chleba. V plastové misce zbylo ještě dost polévky, tak ji přiklopím víčkem a vydám se k bytu paní Jennerové. Zlehka zaklepu na její dveře. Když otevře, s úsměvem se jí zeptám: „Už jste jedla? Jestli ne, mám tu trochu domácí zeleninové polévky.“

Zeširoka se usměje a řekne: „Ach, drahoušku, ty jsi na mě vždycky tak hodná. Moc děkuju.“

Usměju se a řeknu jen: „Nemáte zač. Dobrou noc, paní Jennerová.“

Zpátky v kuchyni si přenesu večeři na tác a odnesu si ho do vedlejšího maličkého pokoje. Posadím se na zem, opřu se o dvoumístnou pohovku a pustím se do jídla. Do malé garsonky se moc nábytku nevejde, ale to mi nevadí, protože toho stejně moc nepotřebuju. Do přehrávače vložím DVD s Vykoupením z věznice Shawshank, mým oblíbeným filmem, a pustím ho. Neutrácím za kabelovku, místo ní v garážových výprodejích vykupuju dévédéčka s filmy. Ale stejně si hlavně čtu, takže mi to ani nevadí.

Po večeři omyju nádobí a nakonec usnu ještě během filmu. Když se konečně dotáhnu do postele, je už po půlnoci.

V sedm mi zazvoní budík. Vylezu z postele a pustím se do ranní očisty. Venku je ráno chladno, takže si na hlavu nasadím teplé klapky a obleču si flísovou bundu. Chvíli se před domem pořádně protahuju. Dech se mi před ústy mění v obláčky páry, když vyběhnu ulicí. V kapse pevně sevřu klíče od domu, jak nám to doporučil instruktor v kurzu sebeobrany, který otevřela místní vysoká škola. Uklidňuje mě to. Pevně klíče držím, dokud nedoběhnu do blízkého parku. Pak kapsu s klíči zapnu na zip, sundám si klapky, nasadím si sluchátka a pustím hudbu. Zaběhnu si svých obvyklých pět kilometrů, a když se pak vrátím domů, cítím se silná a nabitá energií.

Rychle se osprchuju, osuším si dlouhé tmavé vlasy, spletu je do copu a obleču si obnošené džíny a velký šedý svetr. Dneska mám v práci volno, takže mám v plánu odpočívat, zajít si do knihovny a zbytek dne strávit na balkoně s dekou, dobrou knížkou a čajem. Hlavou mi bleskne, jestli bych si spíš neměla zažádat o předčasný důchod. Většina dvaadvacetiletých ve dne spí, aby byli čilí na večer, kdy vyrazí do klubů. Já trávím čas ve společnosti konvice s čajem. Jo, přesně tak.

Půl hodiny poté, co jsem si ustlala postel a rychle uklidila, už jdu ulicí k místní knihovně, když asi blok od svého bytu spatřím zaparkované stříbrné BMW. O autech nic nevím, ale na kufru toho auta vidím značku M6. Pousměju se. Zdá se, že je chlapec dneska ve službě.

Dojdu do knihovny, kde strávím asi hodinu, během které si vyberu k přečtení dost knížek, aby mi vydržely na celý následující týden. Vezmu si čtyři romány, kuchařku s levnými recepty a knihu o druhé světové válce. Sice nemám peníze, abych mohla studovat na vysoké, ale k získání vědomostí mi stačí i jen kartička do knihovny. Každý týden tak studuju něco jiného.

Cestou zpátky do bytu si všimnu, že mě sleduje vysoký pohledný muž, jde pomalu asi blok za mnou a předstírá, že s někým telefonuje.

Už toho mám dost. Minu svůj byt a trochu přidám do kroku, zabočím za roh, rozběhnu se a uprostřed bloku zabočím do úzké uličky. Proběhnu jí a doufám, že až vyběhnu zpátky na ulici, vynořím se mu přímo za zády.

Už lapám po dechu, když doběhnu zpátky ke svojí ulici a vykouknu za roh. No jistě, stojí tam a vypadá zmateně, přemýšlí, kam jsem zmizela. Potichu se přikradu za něj a hlasitě zakřičím: „Je nezdvořilé sledovat cizí lidi!“

Okamžitě se otočí a trhne sebou, hlasitě se nadechne. Oči má vytřeštěné. „Ježíši! Takhle mě vylekat!“

„Já vylekala vás?“ vydechnu nevěřícně a propálím ho pohledem. „To vy mě sledujete jak nějaký magor!“ Nakloním hlavu. „Mimochodem, vy detailisto, jestli chcete někoho sledovat, tak byste měl být trochu nenápadnější. Například stát uprostřed ulice a rozhlížet se po své oběti je víc než nápadné.“ Přimhouřím oči.

Mlčí, jen se na mě dívá, rty má pootevřené. Ty rty! Má vážně pěkné rty. Ne, nenech se tím rozptýlit, Evie. Mohl by to být přece sériový vrah! Nebo minimálně fakt velký podivín.

Dám si ruce v bok. „Ale nebojte. Jsem si jistá, že s trochou praxe se určitě zlepšíte. Možná by se dala najít nějaká instruktážní videa, nebo byste si o tom mohl něco přečíst… Třeba byste v knihkupectví našel Slídění pro začátečníky.“ Povytáhnu obočí.

Ani se nepohne, jen na mě zírá, aniž by řekl jediné slovo, a potom vybuchne smíchy. „No, to se podívejme, vy jste ale pěkný dáreček.“ V jeho hlasu je však slyšet uznání. A ten jeho smích. Páni, směje se vážně moc hezky.

Chvíli ho mlčky pozoruju. Bože můj, už předtím jsem si myslela, že vypadá moc dobře. Ale takhle zblízka je ten chlap prostě nádherný. Hranatá čelist, rovný nos, syté hnědé oči. Jedinou jeho nedokonalostí je, že je možná až moc dokonalý – jestli je to tedy vůbec možné. Je vysoký, má široká ramena, velmi mužnou postavu. Na tváři strniště, které vypadá spíš udržovaně, než že by se zapomněl oholit. A když se směje, jako by se mu kousek mé duše, ta část, která ukrývá tajemství dokonce i přede mnou samotnou, chtěl vrhnout k nohám. Jako by se jeho pocit štěstí odrážel v mém vlastním srdci. Je to šílené. Vždyť tohohle chlapa ani neznám.

„Dobře,“ řeknu, „tak jste se pobavil. A teď už mi řekněte, proč mě sledujete.“ Znovu na něj přimhouřím oči. Pravda ale je, že z něj nejsem nervózní. Nijak nebezpečně na mě nepůsobí. A to mám osobní zkušenost snad se všemi hrůzami, jakých je člověk schopen. Klidně by se dalo říct, že jsem v téhle oblasti expert.

A potom udělá něco, co mě naprosto vyvede z rovnováhy. Prohrábne si husté karamelově hnědé vlasy, skloní hlavu, zadívá se na mě a povytáhne obočí. Vypadá najednou nejistě a plaše. A k zešílení sexy. Téměř vzdychnu. Jo, přesně tahle chvíle. To je ten okamžik, kdy mě má v hrsti. Vsadím se, že jakákoli holka se mu okamžitě vrhne k nohám, jakmile na ni vytasí takovýhle pohled.

Ale pak promluví a to mě probere. „To jsem byl tak nápadný, jo?“ Má tu slušnost, že se zastydí. Udělá ke mně krok. Já o krok ustoupím. Zastaví se. „Neublížím vám,“ ujistí mě tónem, jako by ho moje nedůvěra ranila. To jako vážně? Mám mu snad připomenout, že to on je tu slídil? Pravda je, že se ho nebojím, ale ani ho neznám, a udržet si od jakéhokoli cizince odstup není nikdy na škodu.

„Ano, byl jste přesně TAK nápadný. To už stačí. Chci vědět, proč mě sledujete.“

Vypadá, jako by uvažoval, jestli mi má odpovědět, nebo ne. Zadívá se mi do očí a tiše řekne: „Znal jsem Lea. Požádal mě, abych na vás dohlédl.“

4. kapitola

Svět se kolem mě s ohlušujícím skřípotem zastaví.

Ztuhnu, brada mi sama padne k zemi. „Cože?“ vydechnu. To jediné jméno ze mě udělá třesoucí se hromádku. Obrním se. Tenhle cizinec to vědět nepotřebuje. Narovnám záda a už jistějším hlasem se zeptám: „Co tím myslíte, že jste znal Lea?“ Nepřipouštím si, jak moc se bojím toho, co znamená ten minulý čas.

Jistě že jsem během let snad tisíckrát přemýšlela, co se s Leem stalo, přesvědčovala se, že se mu něco muselo přihodit, když se mnou za ty roky nenavázal žádný kontakt a především nesplnil slib, že mi napíše hned, jak dorazí do San Diega. V hlavě jsem si během těch prvních několika měsíců přehrávala milion různých scénářů, proč jen můj kamarád zmizel z povrchu zemského… autonehoda na cestě z letiště do jeho nového domova… loupežné přepadení jejich domu ihned po jeho příjezdu…

Když mi bylo šestnáct, šla jsem do knihovny a pročetla všechny kalifornské noviny, které vyšly první týden po jeho stěhování. Hledala jsem články o nehodách a úmrtí matky, otce a jejich dospívajícího syna. A pokaždé, když pátrání nepřineslo žádné ovoce, se dostavila úleva i frustrace.

Dokonce jsem si na Facebooku zřídila falešný profil a hledala jeho jméno, ale nic jsem nenašla. Vlastní profil jsem neměla. Na to jsem v minulosti znala hodně lidí, kteří by se mě mohli pokusit vypátrat, a to jsem nepotřebovala.

Problémem bylo, že jsem toho o Leově nové rodině měla jen minimum. Věděla jsem, že jeho adoptivní otec pracuje v nemocnici. Nevěděla jsem, jestli tím bylo myšleno, že je doktor nebo třeba účetní, ale tahle drobná informace, město, kam se odstěhovali, a Leovo jméno a věk bylo všechno, na čem jsem mohla své pátrání vystavět.

Zdroje jsem samozřejmě měla omezené, jen počítač v knihovně a staré noviny na mikrofiších, takže není divu, že jsem nic nenašla.

Po neúspěšných pokusech najít o něm jakoukoli informaci jsem si přísahala, že na něj už přestanu myslet. Moc to bolelo. A tak jsem o osmnáctých narozeninách, v den, kdy slíbil, že pro mě přijde, zavřela oči, představila si ho, jak sedí na té střeše a usmívá se na mě pod zimní oblohou, a řekla si, že to stačí.

Vzhlédnu a vidím, že mě ten muž upřeně pozoruje a mračí se, ale nepohne se, ani se mě nepokusí nijak dotknout. Otočím se, vyjdu několik schůdků k domu, před kterým stojíme, posadím se a zhluboka se nadechnu. Nohy se mi třesou. Zopakuju svoji otázku: „Co tím myslíte, že jste znal Lea?“

Pomalu ke mně vykročí a ukáže na druhý konec schodu, na kterém sedím, mlčky se mě tak ptá, jestli si může přisednout. Přikývnu. Posadí se o schod níž, pootočí se ke mně a pak se nakloní, opře se předloktími o svalnatá stehna a já se přistihnu, jak nasávám vůni jeho kolínské, svěží, dřevité, příjemné vůně.

Povzdechne si a vysvětlí: „Leo zemřel loni při autonehodě. Byli jsme přátelé, na škole jsme byli v jednom týmu. Několik dní to vypadalo, že to zvládne, ale nezvládl. Když jsem za ním jednou byl, řekl mi o vás. Přinutil mě slíbit, že vás najdu a zjistím, jestli se vám vede dobře, jestli jste spokojená. Věděl, že se sem budu stěhovat kvůli tátově firmě a že tak pro mě bude snazší vás zkontrolovat osobně.“ Svraští obočí. Mluví pomalu, jako by si dával pozor na to, co říká. Taky něco vynechává. Nevím přesně co, ale vím to. Prostě to vím.

Cítím se otupělá, zmatená a chvíli nevím, co na to říct. „Chápu. Takže co přesně vám o mně Leo řekl?“ zeptám se nakonec a podívám se na toho muže. Upřeně mě pozoruje.

„Jen že jste spolu byli v pěstounské rodině a že jste pro něj byla důležitá. Řekl, že jste spolu přestali být v kontaktu, ale že vždycky přemýšlel, jak to s vámi dopadlo. To je všechno.“

Nic na to neřeknu, a tak pokračuje. „Přistěhoval jsem se sem v červnu, ale nějakou dobu mi trvalo, než jsem se usadil. Pak teprve jsem měl konečně čas začít si hrát na slídila, jak jsem slíbil.“ Usměje se a vzhlédne ke mně očima orámovanýma dlouhými karamelovými řasami. Tentokrát je ten úsměv ale smutný. Nejistý.

Pousměju se. Nedovolím, aby poznal, jak moc mě jeho slova o Leovi ranila. Že jsme spolu přestali být v kontaktu? A co všechny ty roky, kdy byl naživu, dařilo se mu dobře, bydlel v San Diegu a ani jednou mi nenapsal, nezavolal, ani se se mnou nepokusil nijak spojit? Proč? Ani nevím, jak se postavit k tomu, že zemřel. Chci domů a několik hodin ležet stulená do klubíčka. Potřebuju to zpracovat. Roztřeseně se postavím a muž okamžitě vyskočí na nohy. Vlhké ruce si otřu do kalhot.

„Mrzí mě, co se Leovi stalo,“ řeknu nakonec. „Podle všeho toho o nás moc nevíte, ale Leo… porušil slib, který mi dal. Je to už dlouho a já na něj dávno nemyslím. Neměl důvod vás za mnou posílat. Kdyby chtěl opravdu vědět, jak se mi daří, tak by mě sám kontaktoval už dřív, než… no, dřív.

Je ale od vás hezké, že jste dodržel slib, který jste dal svému kamarádovi. Považujte svou misi za ukončenou. Tady jsem, živá a zdravá. Úkol splněn. Poslední přání bylo naplněno.“ Zesláble se usměju, ale vím, že to spíš vypadá jako škleb. Úsměv mi neoplatí. Vypadá spíš ustaraně.

„Mimochodem koho mám to potěšení nazývat svým osobním slídilem?“

Na to se konečně usměje, do očí mu ten úsměv ale nezasáhne. „Jsem Jake Madsen,“ představí se a dál mě upřeně pozoruje.

„No, Jakeu Madsene, nebo-li můj osobní slídile, je mi jasné, že víš, že se jmenuju Evelyn Cruiseová. A také už víš, že mi můžeš říkat Evie.“ Podám mu ruku, abych si s ním potřásla, a když mě za ni uchopí, jako by mezi námi zapraskal oblak jiskérek. A najednou jediné, co jsem, je ta moje ruka. Všechny ostatní části mého těla, kterých se Jake Madsen nedotýká, jako by najednou přestaly existovat. Je to strašně zvláštní; přemýšlím, jestli to také cítí. Soudě podle toho, jak upřeně pozoruje naše spojené ruce a jak se usmívá, to nejspíš cítí. Dobře, takže mezi námi zřejmě funguje určitá chemie. Velké překvapení. S kým by ta chemie nefungovala, když muž vypadá jako on? Nejspíš se v duchu směje a říká si: Další? Jako vážně? Určitě mu každý den padají ženy k nohám. A už to, že přemýšlím, že mu padnu k nohám, poté co jsem se dozvěděla, že láska mého života už na tomto světě není, mě opravdu, ale opravdu mate. Musím hned pryč.

Odtáhnu se jako první, a když to udělám, zamračí se a vzhlédne ke mně.

„Sbohem, Jakeu,“ řeknu, otočím se a vydám se zpátky ke svému bytu.

„Evie,“ zavolá za mnou a já se otočím. „Budu ti chybět, co?“ Usmívá se.

„Víš, Jakeu, myslím, že ano.“ Pousměju se, potom se otočím a rychlým krokem se vrátím domů.

Jakmile se za mnou zavřou dveře, zhroutím se na zem, sbalím se do klubíčka a rozpláču se smutkem nad svým nádherným přítelem, nad svým Leem. Mé slzy jsou slzy smutku a ztráty, zmatku a bolesti. Jsou to slzy za chlapce, kterého jsem ztratila, a chlapce, který mě odhodil jako kus hadru. Tolik let jsem se zlobila, tolik let mě to bolelo. A teď mě rmoutí, že Leova krásná duše už nechodí po této zemi, a vědomí, že to je konečné a definitivní, se téměř nedá snést.

Nakonec usnu přímo tam, kde ležím, ale vím z mnoha předchozích osobních zkušeností, že nemusíte být vzhůru, abyste plakali.

5. kapitola

Evie 10 let, Leo 11 let

Večeře v tomhle domě je vždycky organizovaný chaos. Mým úkolem je doplnit džbány s vodou a všem rozdat sklenice. Stojím u dřezu, abych naplnila druhý ze tří džbánů, zatímco ostatní děcka chodí kolem mě a plní vlastní povinnosti. Mluví, smějou se, ti starší se strkají.

Posadím se ke stolu na svoje obvyklé místo, jenže tenhle večer je jiný, protože nalevo ode mě, kde dřív sedával Alex, dvanáctiletý kluk s velkýma ušima, teď sedí nový kluk Leo. Alex odešel před třemi dny, poslali ho do jiného, trvalejšího pěstounského domova. Tady tohle je jen přechodný domov pro ty, kdo potřebují okamžité ubytování. Nakonec všichni skončíme někde jinde.

Pro Lea je to tady dneska první noc. Má za úkol rozdat všem ubrousky a já si všimnu, že je dává napravo, když mají správně přijít nalevo. Vím to jen proto, že ráda čtu knížky jako Anna ze Zeleného domu a Domek v prérii a v příbězích si všímám právě takovýchhle detailů.

Zatímco čekáme, až pěstouni a jejich dvě dospívající dcery přinesou na stůl jídlo, jedna z dalších holek tady, třináctiletá Allie s obličejem plným akné a kalhotami tak těsnými, že se jí do boků zařezávají tak, že ji to snad musí bolet, po mně hodí hrášek z misky, kterou právě postavili na stůl.

„Hele, ty malá děvko,“ ucedí. Poslední slovo protáhne a našpulí rty jak kachna, „slyšela jsem, že ta tvoje kurvící se matka dneska nepřišla k soudu. Asi někomu někde v zapadlý uličce kouřila za pár drobných. Jabko nikdy nepadá daleko od stromu, víš jak.“

Vykulím oči, cítím, jak se mi do nich vlévají slzy. Nebudu brečet. Nebudu brečet. Zadívám se do talíře.

V tomhle domě se nic neutají. Ti, kdo chtějí, si všechno snadno zjistí, stačí odposlouchávat, když si sociální pracovníci sednou v obýváku s pěstouny. Pak stačí roznést, co odposlechli. Všichni tady víme, jakými nočními můrami si každý z nás prošel, než skončil v téhle jámě plné zoufalství.

I já znám Alliina tajemství. Vím, že její máma umřela a její otec se v podstatě zbláznil a nemohl pracovat a starat se o Allie a její sestru. Ale mlčím.

Držím se pod stolem za ruku s Willow, která sedí napravo ode mě, a ta mi ruku stiskne. Obrovskýma očima kouká na svůj talíř.

„Jen buď UPŘÍMNÁ, Evie,“ říká a směje se. Je to ošklivý zvuk. „Bude lepší, když se postavíš pravdě čelem.“ Proč se každý úmyslně krutý člověk chová, jako by se považoval za dokonalé ztělesnění upřímnosti? To jako čekají, že jim za jejich slova ještě poděkujete?

Neodpovím a Allie si brzy nato najde něco zajímavějšího, než jsem já a moje mlčení.

Po chvíli vzhlédnu. Ten kluk jménem Leo mě pozoruje. Zadívám se na něj, ale on se neodvrátí.

„Proč se na mě tak koukáš?“ syknu. Tváře mi kvůli tomu, co právě uslyšel, hoří hanbou.

Ještě chvíli se na mě dívá a pak pokrčí rameny. „Protože se mi líbí tvůj obličej,“ odpoví, ale koutek rtů mu cukne, jako by se pousmál.

Vím, že si mě dobírá, ale nepřijde mi, že to myslí zle. Líbí se mi, jak se po těch slovech cítím. Odvrátím se, ale teď už taky potlačuju úsměv.

6. kapitola

Příští den ráno se probudím s pocitem, jako by mě převálcoval náklaďák. Hrdlo se mi sevře, sotva pomyslím na to, že Leo zemřel při autonehodě. Zavřu oči a ještě jednou si ho představím, jak se na mě na střeše domu v té zimě usmál. A podruhé ve svém životě ho zanechám ve svých vzpomínkách.

Pustím horkou sprchu a dám si s ní na čas, tentokrát je mi jedno, jak vysoký bude účet za vodu. Dneska se chci cítit dobře. Hodlám se jen tak válet, jíst zmrzlinu, číst si a zajít na večeři k Nicole a Mikeovi. Přesně to teď potřebuju.

Pečlivě si usuším vlasy, až mi jako vodopád spadají po zádech v tmavých vlnách, a obleču si černé upnuté džíny a bílý svetr, který mi sahá až pod zadek. Vždycky jsem se v něm cítila hezky.

Uvědomím si, že doma nemám žádnou zmrzlinu, rozhodnu se proto zajít si na nákup a vzít si alespoň litrové balení. Zítra si zaběhám o kilometr víc.

Hned jak vyjdu ze dveří, uvidím Jakea, jak se opírá o svoje auto, paže založené, na tváři úsměv. Má na sobě džíny, které vypadají obnošeně, a šedé funkční triko s dlouhým rukávem a přes něj černou košili. Tohle je poprvé, co ho vidím v džínách – během mého pronásledování džíny nenosil. Neunikne mi, jak dobře v nich vypadá.

Zastavím se, zkřížím paže a nakloním hlavu na stranu. „Vsadím se, že se ti ztratilo štěně a chceš, abych ti ho pomohla najít, co?“

„Vlastně jsem ti chtěl nabídnout bonbóny. Mám je tamhle v dodávce.“ Kření se. Bože, zdá se mi to, nebo je od včera ještě pohlednější?

Nemůžu si pomoct. Usměju se a potřesu hlavou.

Vykročím a on se ke mně přidá. Nasaju do plic jeho čistou dřevitou vůni. Bože, voní tak dobře. Pootevřu ústa, chci jeho vůni cítit na jazyku. Panebože, vážně jsem to právě udělala? Tváře mi hoří. Prosím, ať to nevidí! Nevím, co to na mě přišlo.

Otočím se a zadívám se na jeho dokonalý profil. Určitě má dobře metr osmdesát pět. Já mám jen metr šedesát pět. Dívá se přímo před sebe. Vydechnu úlevou.

Ticho po chvíli přeruším. „Víš, jsem si jistá, že všechny holky ve městě by přivítaly s nadšením, kdybys je pronásledoval zrovna ty. Nepřijde mi fér, že to svoje slídění soustředíš jenom na mě.“

Usměje se. „Jenže já se rozhodl, že se budu soustředit jenom na tebe, Evie.“ Už se neusmívá. Nervózně se na mě zadívá těma svýma hlubokýma hnědýma očima.

Zastavím se a založím si paže na hrudi. I on se zastaví a já si všimnu, že mu pohled na vteřinu sklouzl na moje prsa, když je moje paže nadzvedly. Hm, skvělý. Ale líbí se mi, že se koukl. Nemůžu si pomoct.

„Podívej, Jakeu,“ řeknu vážným hlasem. „Včera jsi mě překvapil. Nečekala jsem, že ještě uslyším o někom, o kom jsem už dlouho nic nevěděla, ale jsem v pořádku. Nemusíš mě už dál kontrolovat. Vedu dobrý život. Není to nic vzrušujícího, ani nejsem nijak bohatá. Ale mám všechno, co potřebuju. Jsem, hm, šťastná.“ Poslední slovo zní spíš jako otázka než oznámení, za kterým si stojím, ale nechám to být.

Jake si prohrábne vlasy. Znovu má ten svůj nejistý pohled. Bože, proč mi to dělá! A pak řekne: „Jen jsi mi včera, než jsem odešel, připadala trochu rozrušená. Kvůli mně. Prostě jsem si chtěl být jistý, že jsi v pořádku. Dneska. Ne obecně, ale dneska.“

Vypadá, že to myslí upřímně, jako by se o mě skutečně bál. Nemůžu si pomoct, usměju se.

„Včera jsem byla naprosto v pořádku,“ zalžu. „Jen mě to mrzí, kdykoli se doslechnu, že někdo zemřel tak tragicky, dokonce i někdo, koho jsem nikdy neznala. Ale není to nic, co nevylepší porce zmrzliny. A to jsem teď měla taky v plánu. Chceš mě sledovat do obchodu? Poslední slídění – ze staré známosti?“ Mrknu na něj.

Zasměje se a oba společně vykročíme. „Neřekl bych, že je to slídění, když jsi mě k tomu vyzvala, ale ano, moc rád tě do toho obchodu doprovodím.“

„No, nevím, jestli jsem na takový velký krok v našem vztahu připravená,“ dobírám si ho. „Ze slídila garde za jediný den? Jeden by si myslel, že jsem až moc snadný úlovek!“

„Jen mě veď, ty drzounko,“ opáčí a vezme mě za ruku.

Trhnu sebou a shlédnu na naše spojené ruce. On mě chce držet za ruku? Dobře, tak tohle je trochu divné. I to teplo, které cítím tam, kde se naše dlaně dotýkají. Vzbuzuje to ve mně o to podivnější pocit. Jen se snaží být milý, Evie, protože si myslí, že tě vyvedl z rovnováhy. Vzpamatuj se už! Stejně je mi to ale trochu nepříjemné, takže ruku odtáhnu a předstírám, že v kabele hledám sluneční brýle. Vytáhnu je z tašky, i když slunce vůbec nesvítí, a chytnu ucho kabely oběma rukama, aby neměl pokušení mě za tu ruku zase chytit.

Pokradmu se na něj zadívám. Lehounce se mračí, ale nijak to nekomentuje. Jdeme mlčky.

Celá tahle situace je hrozně podivná.

„Takže,“ ozvu se nakonec, aby to mezi námi nebylo tak napjaté, „čím se firma tvého otce zabývá?“

„Vyrábíme produkty na objednávku ministerstva vnitřní bezpečnosti. Zvláště rentgenová zařízení, která se používají třeba na letištích po celém světě. Také se zabýváme několika menšími projekty, ale to není náš hlavní směr.“

Přikývnu a on pokračuje. „Můj otec založil společnost před třiceti lety, má pobočku tady a v San Diegu, ale v posledních letech má místní pobočka problémy. Začal jsem pro něj pracovat před několika lety a teď jsem tady, abych cincinnatskou pobočku postavil na nohy. Bylo vlastně potřeba jen trochu restrukturalizace, vyměnit několik lidí ve vedení, kteří jen hledali cesty, jak si namastit vlastní kapsy na úkor společnosti.“

Znovu přikývnu, když zabočíme za roh do ulice, kde je obchod s potravinami. „Tvůj otec ti musí hodně důvěřovat, když ti předal takovou zodpovědnost,“ poznamenám.

Všimnu si, že po mých slovech trochu ztuhne. „Nikdy jsem mu nedal moc důvodů, aby mi důvěřoval. Ale je to už skoro rok, co zemřel. Půl roku předtím, než jsem se sem přestěhoval.“

Znovu se mračí. Nevím, co provedl, že to chce kvůli otci odčinit, ale z nějakého neznámého důvodu teď toužím po tom, aby se usmál.

Tak ho vezmu za ruku a usměju se. „Jsem ráda, že máš co dělat, když teď tvoje slídilská kariéra vzala za své,“ zamrkám.

Vybuchne smíchy. V očích má najednou mnohem vřelejší pohled a já znovu ucítím, jak mě to k němu táhne. Pitomé hormony, už by se měly uklidnit.

S Jakem jsme se hodně rychle spřátelili a já jsem s tím vývojem spokojená. Koneckonců je pohledný a zdá se, že i milý, ale částečně, jen z opravdu hodně mrňavé části, si pořád dělám starosti. Vždyť o Jakeovi nic nevím, jen těch pár věcí, které mi o sobě řekl sám. A jeho vztah k Leovi ve mně pořád vzbuzuje trochu zmatené pocity, do kterých se mi nechce moc vrtat, alespoň prozatím.

Z obchodu, kam jdeme na nákup, vyjde krásná dívka s dlouhými zrzavými vlasy. Skoro zakopne, když Jakea uvidí, ten si jí ale snad ani nevšimne. Pousměju se.

Nakonec se rozhodnu koupit i něco navíc krom zmrzliny, když už jsem tady, a než dojdeme k oddělení mražených potravin, v košíku už mám několik věcí.

„Jakou máš ráda příchuť?“ zeptá se Jake a otevře dveře mrazáku.

„Máslovo-pekanovou,“ řeknu a otevřu dveře mrazáku o několik kroků dál.

Vytáhne vaničku s máslovo-pekanovou zmrzlinou ve stejném okamžiku, kdy já vyndám vaničku zmrzliny se stejnou příchutí, ale jiné značky.

„Proč bereš tamtu?“ zeptá se. „Tahle je dvakrát dražší. Bude nejlepší.“

Zavrtím hlavou. „Nejde o cenu, Jakeu. Tohle je Nejlepší zmrzlina na světě. Podívej, píšou to na obalu.“ Mluvím smrtelně vážně.

Zatěká pohledem mezi těmi dvěma zmrzlinami. „Evie,“ spustí tónem, jako by něco vysvětloval pětiletému děcku, „víš, že na ten obal si můžou napsat, co budou chtít, že jo? To, že to tam píšou, neznamená, že je to pravda.“

„No, tak podívej,“ opáčím, „máš pravdu. Ale taky ji nemáš. Myslím, že devadesát pět procent vědomí toho, že jsi nejlepší, tkví v postoji. Můžeš si myslet, že jsi nejlepší, můžeš doufat, že jsi nejlepší, ale jestli nemáš koule na to, abys o sobě na obalu prohlásil, že jsi nejlepší, a necháš svoje kritiky, aby to zpochybňovali, tak asi nejsi nejlepší. Kdo by odolal chlapovi, který doopravdy, skutečně a upřímně věří sám v sebe?“

Znovu se na mě zadívá tím pronikavým pohledem, já ale jen položím vaničku se zmrzlinou do košíku a vydám se uličkou k pokladnám. Svoje jsem řekla.

Když pokladní namarkuje celý nákup, Jake vytáhne peněženku a chce zaplatit za moje potraviny, já ale jeho snahu odmávnu a dám pokladní svoje vlastní peníze. Jakea při tom propaluju pohledem tak dlouho, až nakonec potřese hlavou a peníze zas schová do peněženky. Možná neřídím, jak to z jeho vyprávění působí, multimilionovou korporaci, ale za svoje jídlo si zaplatím.

Cestou zpátky k mému bytu mlčíme, každý neseme dvě igelitky s nákupem.

„No, můžu se zeptat, cos tím myslel, když jsi řekl, že jsi nedal svému otci moc důvodů ti věřit?“ zeptám se zlehka a zdánlivě lhostejně, ale doufám, že mi řekne víc, než když mě odbyl napoprvé. Jestli je to člověk, kterému se nedá věřit, tak bych to ráda věděla s předstihem.

Povzdechne si. „Jako kluk jsem byl… nezvedený. Byl jsem sobecký, dělal problémy a vlastně všechno, co můj otec doufal, že nikdy dělat nebudu. Jestli to bylo nebezpečný, byl jsem první, kdo se do toho pustil. To není zrovna sen každého rodiče.“

Zadívám se na něj pohledem plným, jak doufám, pochopení a on mi ho oplatí se smutkem v očích. Nepřijde mi, že by čekal odpověď, takže dál jdeme mlčky.

Když dojdeme k domu, kde bydlím, šťouchnu do dveří nohou, aby se otevřely, a vejdu.

„Tady není na vchodových dveřích žádný zámek?“ zeptá se Jake, a když se na něj ohlédnu, tváří se vážně a zatíná čelist. Vypadá naštvaně.

„Ach, no, ne. Několikrát jsem kvůli tomu volala domácímu, ale je jasné, že to pro něj není nijak prioritní. Ale to nevadí. Tohle je docela bezpečná čtvrť. Nikdo by ji sice nenazval nejlepší na světě,“ zavtipkuju, abych uvolnila Jakeovo napětí, „ale ujde.“

Jake mě následuje dovnitř až ke dveřím mého bytu.

Zastavím se před nimi a on postaví tašky na zem a pak se na mě zadívá, plný očekávání.

„Hm, tak díky, Jakeu,“ řeknu, aby bylo jasné, že ho nemám v úmyslu pozvat dál do svého maličkého bytečku. „Byla to větší zábava, než jsem čekala.“ Usměju se a dál se na něj dívám, ani se nepohnu.

Oba se otočíme, když Maurice, můj soused přes chodbu, vysoký mohutný černoch, který pracuje jako dělník na stavbě, otevře dveře svého bytu, postaví se v nich s pažemi založenými na hrudi a podezíravě se na Jakea zadívá. Vypadá, že by nejradši trhal hlavy na potkání, ale ve skutečnosti je to úplný medvídek. Výměnou za občasný košík borůvkových muffinů (jeho nejoblíbenější) nebo pomerančovo-brusinkových muffinů (jeho druhé nejoblíbenější) na mě dohlíží.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Leo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.